Popper Péter

Szerelemről józan nappalon

Válogatás Popper Péter (pár)kapcsolati témájú előadásaiból

Copyright © Popper Péter, 2023

Szerkesztette: Gutman Bea

Borítóterv: Kovács Tamás

Minden jog fenntartva!

ISBN 978-615-6471-19-2

Felelős kiadó: Hasenfracz Péter
Tördelő: Jeges Erzsi

www.kulcslyukkiado.hu

Köszönjük a vásárlást a szerző és a kiadó, valamint a terjesztő nevében is. Vásárlásával támogatta, hogy Magyarországon az elektronikus könyvkiadás fejlődni tudjon, a digitális kereskedelemben kapható könyvek választéka egyre szélesebb legyen. Köszönjük, és reméljük webáruházunkban hamarosan viszontlátjuk.

A könyv a kiadó írásbeli jóváhagyása nélkül sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, sem írott, sem elektronikus sajtóban, beleértve mindennemű internetes közlést is.

Szerelemről józan nappalon

Én már elég idős vagyok ahhoz, hogy visszatekintve magamnál és az ismerőseimnél is meg tudjam figyelni, hogyan változnak az ember érzelmi reakciói élete során.

Fiatalkoromban volt egy barátom, aki az akkori társaságunkhoz képest meglepően hűségesnek bizonyult a feleségéhez. Feltűnt, mert az egy lazább társaság volt ilyen szempontból. Egyszer megkérdeztük tőle, hogy is van ő tulajdonképpen a hűséggel – ennyire szerelmes a feleségébe? Azt mondta, nem, hanem ő rájött arra, hogy a férfi-nő kapcsolatoknak három fázisa van. Az első a megszerzés izgalma, feszültsége. Aztán jön egy második fázis, a beteljesülés extázisa, öröme. A harmadik pedig az unalom. Ő már végigjárta a feleségével mindhárom fázist – miért kezdje el ugyanezt megint egy másik nővel? Így most már értettük, helyére került a dolog.

Aztán egy idő után kiderült, hogy még imádkozik is, és azt a régi fohászt mondja, amelyet a kalandozó magyarok idején mondtak a nyugati keresztények, hogy a magyarok nyilaitól ments meg, Uram, minket. Ő azonban némi variációval azt imádkozta, hogy a szerelem nyilaitól ments meg, Uram, engem. Nagyokat mosolyogtam rajta, hogy finoman fejezzem ki magam. De ahogy teltek-múltak az évek, és idősödtem, én is kedvet kaptam ehhez az imához. Tulajdonképpen sok igazság van abban, hogy rengeteg szenvedés és baj származik az érzelmi extázisokból.

Persze ez nem csak a szerelemre igaz. Pszichológusként azt tapasztaltam, hogy a legtöbb agresszivitást az ember a közeli hozzátartozóira, főként a gyerekeire, a feleségére, a férjére zúdítja, mert velük van érzelmileg biztonságban – kívülállókkal, például főnökkel már kockázatosabb agresszívnak lenni.

Sokszor látott helyzet, hogy valakit a főnöke mások előtt megszégyenítve letol a munkahelyén, mire az illető dühtől remegve megy haza, és lehúz egy pofont a gyerekének, amiért az sáros lábbal caplatott végig a lakáson. Nyugodtan föl lehet tenni a kérdést: kinek szól a pofon? A főnöknek. Ki kapja? A gyerek. Miért? Mert az emberi érzelmek, így az agresszív indulatok is úgy viselkednek, mint bármely más energia: mindig a legkisebb ellenállás felé haladnak, hacsak nincs valami erkölcsi vagy egyéb szabályozás, ami ezt mérsékli vagy letiltja. Ott mer az ember agresszív lenni, ahol a legnagyobb a tolerancia. Éppen ezért az érzelmileg közel álló emberek nemcsak szeretetet és simogatást kapnak, hanem nagyon sok támadást és bántást is.

Ezt indokként bocsátom előre, hogy a szerelemnek, a párkapcsolatnak miért nem a rózsás oldalaival fogok zömmel foglalkozni. Nagyon nem szeretem a lektűrirodalom hazugságait – például azt, hogy egy pillanat műve valakit meglátni és beleszeretni. „Összenéztünk, és mintha villám csapott volna belénk!” Én ebben nem hiszek. Nem hiszem, hogy valaki érzelmileg nyugodt, kiegyensúlyozott állapotban megy az utcán, és meglátva Lacit vagy Mariskát, menten beleszeret. Nem így keletkeznek a szerelmek, hanem úgy, hogy egy embernek hiányzik valami magasfeszültség az életéből, ezért kinyitja magát. Szeretne befogadni egy ilyen érzelmet, egy ilyen lelkiállapotot, és ehhez jön meg a partner – vagyis az illető nem a semmiből lép elő, hanem válaszként a vágyra, a keresésre.

Emlékezetes élményem egyetemi hallgató koromból, amikor Lukács György filozófus, esztéta szemináriumára jártam, és egyszer azt a feladatot adta nekünk, hogy találjuk meg: egy olyan nagyságrendű írónál, mint Tolsztoj, hogyan kezdődik egy szerelem. Az Anna Kareninát jelölte ki erre a célra, amiről az az általános vélemény, hogy alapvetően megváltoztatta az európai kultúra viszonyulását a férfi-nő kapcsolatokhoz, a szerelemhez, a házassághoz, a hűséghez és a hűtlenséghez. Szóval nagy kultúraformáló erőt tulajdonítanak neki, és lehet, hogy ez valóban reális feltételezés.

Hogyan kezdődik tehát a szerelem Anna Karenina életében a Vronszkij nevű katonatiszt iránt? Nem találtuk meg természetesen, de aztán Lukács megmutatta. Annáékat a regényben meghívják egy partira, de Karenin, a férj nem akar menni, mert nagyon sok a restanciája. A feleségét azonban biztatja, hogy menjen el nyugodtan, érezze jól magát, ő otthon marad dolgozni. Így is történik. Előáll a kocsi – akkor még nem Mercedes, hanem hintó –, és Anna elmegy a partira, ahol a barátnője fogadja őt. Nagyon jól telik az este, sokat vihognak, fecsegnek, pletykálnak, és egy ponton Annának bemutatják azokat a vendégeket, akiket még nem ismer. Köztük van Vronszkij is, de nem történik semmi különös. Nincs villámcsapás, összenézés, nem jelentkezik a végzet. Vronszkij meghajol, összecsapja a bokáját és továbbmegy.

Igen ám, de amikor Anna hazamegy késő éjszaka, Karenin meghallja a kocsi csikorgását, és lesiet a felesége elé. Anna kiszáll a kocsiból, bemegy a házba, és egyszer csak észreveszi, hogy az őt üdvözlő Kareninnak milyen csúnya, nagy, szőrös füle van. Húsz éve élnek együtt, de még sohasem figyelt fel rá – most zavarni kezdi.

Így kezdődik egy szerelem. Ilyen finom és hiteles módon. Ha például valaki már elköteleződésben él, egyszer csak zavarni kezdi valami a partnerével kapcsolatban, ami addig nem zavarta. Bejön egy diszharmónia, jeléül annak, hogy valami változni kezd a kapcsolatban. Tehát bonyolultabb érzelmi viszonyulás ez annál, mint hogy ilyen egyszerűen le lehessen írni, egy villámcsapásféle hazugsággal.

Mióta létezik szerelem? Az ördög tudja. A Neander-völgyben vagy bármelyik ősi kultúrában is volt már? Úgy tűnik, hogy nem volt. Ez akkor még egy ismeretlen érzés, szenvedély lehetett, amely jóval később alakult ki az emberi fejlődés során. Tessék megnézni például a Bibliában, hogy az Ábrahám nevű ősatya milyen lelki nyugalommal adja kölcsön a feleségét, Sárát különböző királyok háremeibe. Az Úr aztán valahogy mindig kimenti a nőt ezekből a helyzetekből, de magának Ábrahámnak nem okoz problémát, hogy a feleségét kicsit átpasszolja másoknak. Mivel Sára nagyon sokáig meddő, Hágár lesz Ábrahám második felesége, de aztán amikor bizonyos isteni beavatkozás eredményeként Sára mégis teherbe esik, Ábrahám teljes természetességgel űzi ki a sivatagba Hágárt és a megszületett gyereket. A biztos pusztulásba, amit csak egy angyal akadályoz meg. Pszichológiailag megint csak az az érdekes, hogy Ábrahám számára nem jelent traumát, hogy a feleségét és gyerekét átadja a halálnak, hanem nagyon jól elviseli ezt a szituációt érzelmileg.

Vagy gondoljunk csak a Jákob nevű ősatyára, akinek az a nagy sérelme, hogy legidősebb fia, Ruben elcsábítja a feleségét, Bilhát. Ezért meg is átkozza őt. De ez sem egy érzelmi kérdés, itt csak arról van szó, hogy megsértette az apai tekintélyt és tulajdont, az elsőbbséget. Egy feleség a férfi tulajdona abban az időben – ezért háborodik fel Jákob, és nem azért, mert féltékeny lesz, utóbbinak nyoma sincsen.

Ugyanakkor a Bibliában jelenik meg először egy szerelem, méghozzá Jákob és Ráchel között. Ez a szerelem olyan nagy, hogy Jákob hét évig szolgál Lábánnál, hogy megkapja Ráchel kezét. Elgondolkodtató, hogy a mai korban melyik férfi szolgálna ingyen hét évig egy nőért, csak hogy hozzáadják… De a legérdekesebb nem is ez, hanem az, hogy amikor letelik a hét év, és már küszöbön áll a lakodalom, akkor Jákob nem ugrándozik a boldogságtól, hogy végre, végre övé lesz Ráchel, hanem depresszióba zuhan. Elkeseredik. Ennek a szomorúságnak az az oka, írja Thomas Mann, hogy Jákob megértette: csak addig övé az egész élet, amíg egyedül él. Ha megnősül, családot alapít, gyerekeket nemz, attól kezdve meg kell osztania az életét a feleségével, a gyerekeivel, és ő maga lassan elindul a halál felé. Ettől lesz szomorú. Megérti, hogy mit jelent egy családalapítás az egész élet birtoklása szempontjából, és hogy a sok öröm mellett mennyi lemondást is jelent.

Ha Jákob és Ráchel szerelmét ősi mintának tekintjük, akkor arra is rácsodálkozhatunk, hogy mennyire más volt akkor a hozzáállás az emberi kapcsolatokhoz, a családalapításhoz, a házassághoz. Itt még nincs „legfeljebb elválunk”, ez egy mindhalálig szóló vállalás, egy egészen más szellemi és érzelmi atmoszféra, mint manapság, amikor a világraszóló lakodalom után három évvel már egymásra sem tudunk nézni a válóperes tárgyaláson.

Mivel elkezdett a dolog érdekelni, utánanéztem a szerelem témájának a XIX. századi pszichiátriai, neurológiai tankönyvekben is. Például volt Magyarországon egy európai hírű pszichiáter, Moravcsik Ernő, az általa írt könyvben az a címe egy fejezetnek, hogy Szerelmi téboly. Az ember döbbenten látja, hogy a XIX. században a nagyon extatikus szerelmet kórosnak tartották, az elmebaj egy formájának, és szerelmi tébolynak nevezték. A mai pszichiátriai tankönyvekben már nincs ilyen fejezet, de az a kérdés, hogy van-e szerelmi téboly vagy nincs, nyitva maradt.

Van, aki például öngyilkos lesz szerelmi bánatában. Ez normális reagálás vagy kóros? Enyhítek. Hosszú ideig depresszióba esik, mert elhagyták. Ez oké? A depresszió egy pszichiátriai betegség – ezt meg lehet kapni egy szerelmi csalódástól? Ez elgondolkodtató a pszichológus számára. De ha mondjuk a szerelmében csalódott férfi fütyörészve továbbáll, és rögtön fölcsíp egy csajt a körúton, vagy egy elhagyott nő azonnal bepasizik, az megint nem tetszik a szakembernek. Az egyik esetben azt mondja, hogy mi ez a patologikus hozzáállás, ez a súlyos eltávolodás az élet örömeitől? A másik esetben pedig az merül fel benne, hogy miféle ember ez, milyen mélységű érzelmei vannak? Súlytalan számára, hogy tönkrement a kapcsolata, máris új csajt szed fel vagy új pasit? De akkor hogyan is kellene tulajdonképpen viselkedni? Mi a reális reagálás egy szerelemben és egy szerelem válságba jutásakor?

Utánanéztem ennek a dolognak, és azt találtam, hogy a természeti népek kultúrájában rettenetesen ritka volt a szerelem a szó mai értelmében. Ha mégis elért valakit, azt úgy fogták fel, hogy az istenek sújtják vele, mert veszélyes helyzetekbe sodorhatja az embert, olyanokba, amelyeket józan ésszel nem vállalna.

Ez azért van így, mert – mint arra már Hippokratész is rájött – a szerelmes embernek fogalma sincs arról, hogy ki az, akit szeret. De arról sem, hogy éppen kicsoda ő maga, mi valós a viselkedésében, a szavaiban, a gesztusaiban! Pszichoterapeutaként magam is ugyanezt tapasztaltam: a szerelem csúcsán megismerhetetlen az ember. Amikor a szerelmi házasságok tönkremennek, és az egyik fél bánatában elmegy pszichoterápiára, akkor legelőször az derül ki, hogy halvány gőze sincs arról, kivel élt együtt. Szinte semmit nem tud a másikról. Amikor aztán a pszichoterápia során fölidéződnek az együttélésnek a történetei, akkor kezd derengeni számára, hogy ki a partnere a valóságban, milyen ember, milyen nő vagy férfi. Ekkor kezd helyére kerülni benne érzelmileg a kapcsolat.

Általános tapasztalat, hogy a szerelmi bázison létrejött kapcsolatok illúziókkal vannak tele. A szerelem extatikus állapot: mindenki a legjobb arcát mutatja, érzelmileg és viselkedésében is a legszebb lehetőségeit, miközben a másikra vetíti csodálatos fantáziáit. Aztán ez megszűnik fokozatosan, és a lila köd oszlásával lassan kiderülnek olyan dolgok, amelyek a szerelemben nem látszanak, mert az hamis képet mutat önmagáról. Amikor egy teljesen más karakter bújik elő a fantáziák mögül, a felek először csalódnak, aztán feldühödnek, amiért a másik nem olyan, mint amilyennek elképzelték. Ez a mélyebb oka annak, hogy a szerelmi kapcsolatok és házasságok olyan csúnyán tudnak felbomlani.

Minden szerelem narcisztikus: a legszebbet akarom mutatni magamból és a legjobbnak akarlak látni téged. Tessék csak Adyra gondolni! Másról sem szól a szerelmi lírája, mint erről a narcizmusról. „Bűn és szenny az élet, ketten voltunk csak tiszták, hófehérek” – írja Csinszkának. Az Elbocsátó, szép üzenetben pedig nem kevesebbet közöl Lédával, mint hogy ne legyél már tévedésben, én raktam rád az ékszereimet, a képzeletemet, a fantáziáimat, és ezért szerettem beléd – de most visszavettem tőled mindezt, újra egy szürke egér lettél, nem vagy többé érdekes! (Nem csoda, hogy Léda elájult, amikor elolvasta.) Sőt, időskori búcsúversében egyenesen azt írja, hogy

„Szeretlek halálos szerelemmel, Te hű, te jó, te boldogtalan,
Te elhagyott, te szép, béna ember, Te: Én, szegény Magam.”

Vagyis tökéletesen narcisztikus a szerelme egy életen át, nem a másiknak szól, hanem a saját fantáziáinak. Utóbbi versében egyébként azt is írja, hogy

„Te: Én, aki királynőket vártál S bölcs királyok hódolásait,
Nézd, szívekben hogyan be nem váltál: Csak én vagyok ma itt.”

Úgy valóban nem is lehet beválni szívekben, hogy az ember fantáziaképekben próbálja megtalálni az eszményeit! Ezért bizonyulnak tartósabbnak az érdeken vagy józan megfontoláson alapuló házasságok, mint azok, amelyek szerelemből köttetnek.

Indiában egyszer megkérdeztem egy szociológus társamat az egyetemen, aki sokáig tanított Rómában is:

– Mondd, az indiai házasságok jobbak, mint amiket Európában láttál?

– Dehogy, ugyanolyan vacakok – mondta.

– Akkor miért nem válnak el? – kérdeztem.

– Egyrészt vallási okokból, mert ha összekerülnek valakivel, azt karmikus találkozásnak tekintik, akármilyen borzalmas is a másik. Ki a fene akarja, hogy a következő életében megint megjelenjen?! Ezért nem lesz öngyilkos a daganatos beteg sem Indiában, mert nem kíván a következő életében is rákot kapni. Inkább most essen túl ezen a szörnyűségen! Másrészt van ennek egy másik oka is – mondta félig tréfásan, félig komolyan. Ti Európában egy szerelem csúcsán köttök házasságot, és onnan érzelmileg csak lefelé vezet az út. Ugyanis nem az a kérdés, hogy valaki ezer rúpia fizetéssel boldog-e vagy sem. Az a kérdés, mennyit keresett előzőleg. Ha kétezret, akkor boldogtalan, ha ötszázat, akkor boldog. Ti az extázis csúcsáról lefelé csúsztok, mert a szerelmi mámor egy idő után elmúlik. Nálunk az ifjú házasok nem is ismerik egymást, az asztrológus és a szülők hozzák őket össze. Ők ebből az idegenségből lassan építkeznek fel érzelmileg: lesz szex, lesz gyerekük, lesz közös életük. Vagyis fokozatosan eljutnak ugyanarra a szintre, ahol ti éltek. A különbség csak az, hogy ők fölfelé jönnek, ti pedig lefelé csúsztok, és ezért könnyebben elviselhető az ő rossz házasságuk, mint az európaiak rossz házasságai.

A régi világban kötött érdekházasságok, az „összehozott” frigyek is tartósabbak voltak, mint a maiak. Tudjuk, hogy a legfrissebb statisztika szerint ma Magyarországon a házasságok több mint fele válással végződik. A régiek ezt nem nagyon csinálták, nem azért, mert annyival boldogabbak voltak, hanem mert valahogy fölvállalták a problémáikat. Nem karmikusan, de a katolicizmusnak is volt erre egy megoldása: „A házasságok az égben köttetnek, és amit az Isten egybekötött, azt ember szét ne válassza.” Ez megtartó erőnek bizonyult.

Persze az ember nem erre vágyik, hanem az Igazival szeretne együtt élni. De van-e ilyen valójában? Ezt a kérdést Márai Sándor is felteszi Az igazi című regényében. Él-e valahol a világon egy olyan személy, aki számunkra az egyetlen? Végül arra jut, hogy ilyen ember nincs, ebben az értelemben nincs kit megtalálni. De ha szerencsés valaki, akkor élete során találkozhat két-három olyan nővel vagy férfival, akikből lehetne Igazi. Nem garantált, hogy végül bármelyikük is az lesz, mert ebbe nagyon sokat kell befektetni – törődést, lemondást, figyelmet, gyengédséget, szeretetet –, míg két ember annyira összecsiszolódik, hogy már pótolhatatlanok egymás számára. Ha ezt nem teszik bele a kapcsolatba, akkor arról, aki „Igazinak” tűnik, nagyon hamar kiderül, hogy mégsem az.

Ekkor jön a szokásos kérdés: hol rontottuk el a kapcsolatot? A válasz: nem rontották el, csak önző módon élték. Ugyanis van egy nagy titok, amit az emberek valahogy nehezen vesznek tudomásul. Hiába mondom én valakinek, hogy nagyon szeretlek – azt, hogy valóban szeretem-e, csak ő tudhatja! Mert ha könnyebb velem az élete, ha szabadabb általam, ha jobban el tudja viselni a rárótt terheket, akkor szeretem. Ha rosszabbul él velem, ha boldogtalanabb, bűntudatosabb, ha a terhei megnövekednek mellettem, akkor nem szeretem. Ezt ő tudja eldönteni, nem én! Én csak mondhatom.

Mégis mindenki ezt ismételgeti, mert valaki kitalálta, hogy tisztességes nő és férfi csak szerelemből fekszik le egymással. Legyen akkor minden megkívánás, minden flört, minden szexuális kapcsolat, minden felszínes randevúzgatás szerelem! Az emberek ugyanis valójában nem csak szerelemből fekszenek le egymással, mert a szerelem nagyon ritka jelenség. Ha valaki életében kétszer-háromszor szerelmes lesz, akkor már nagyon gazdag élete volt. Persze akár hetente is el lehet hazudni, mennyire szerelmesek vagyunk – egyetemi hallgatók között élve gyakran látom ezt.

Ma azt mondja,

– Jaj, Tanár Úr, én olyan szerelmes vagyok Gyusziba!

Eltelik három hét, kérdezem:

– Mi van a Gyuszival?

– Kivel?

– Gyuszival, ő a szerelmed, nem?

– Ja, már az Ivánnal vagyunk együtt.

Hát lehet háromhetenként másba beleszeretni? Nem egy önbecsapásról van itt szó? De ez kell ahhoz, hogy ő erkölcsös, tisztességes embernek érezze magát, aki csak szerelemből fekszik le valakivel. Vagyis ennek az egész morális felfogásnak van egy rettenetes hátulütője a kapcsolatok valódisága, hitelessége szempontjából. Szeretni kell? Nem kell, nem kötelező, főleg, ha nem megy! De ha nem szeretek valakit, akkor is viselkedhetek vele rendesen, ez viszont fontos.

Nekem nagyon jó anyám volt. Törődő, figyelmes, gondoskodó. Emlékszem, volt egy óriási zöld fotelunk és egy méretes cserépkályhánk. Egy alkalommal – óvodás lehettem – nagy fahasábok égtek a kályhában nyílt lángon, és mi vártuk haza apát. Fantasztikusan hangulatos volt az egész, anya a karosszékben ült, engem az ölébe vont, és azt mondta: Péterkém, beszélgessünk! És én ott ültem az ölében megnémulva. Rengeteget tett értem, elmondhatatlanul sokat, mégsem tudtam soha feloldódni vele. Valahogy nem voltam képes viszonozni a jóságát, nem ment, valami zavart. Kamaszkoromban, amikor bele akart szólni az ügyeimbe, a szerelmeimbe, egyenesen őrjöngtem. Apám mindig azt mondta, hogy igazam van, de lássam be, szeretetből teszi. Majdnem megutáltam a szeretet szót emiatt, mert ha ez azt jelenti, hogy valaki hatalmat gyakorolhat a másik fölött, akkor nekem nem kell! Már negyvenéves lehettem, amikor egy napon az egyik unokahúgom orvosi műhibából szült egy halott gyereket. Anyám is vigasztalta többek között. Anyám úgy szeretett vigasztalni, hogy a saját nyomorúságát mesélte, hogy a másik lássa, nem egyedül van a poklok mélyén. Ekkor mesélte el, hogy neki egy nagy kétségbeesése volt az életben, egyvalamiért imádkozott: hogy ne szülessen fia. Anyám ugyanis nem szerette a férfiakat, a fiúkat. Erre megszülettem én. Meg kell mondanom, maximálisan becsületesen próbált helytállni, de én éreztem ebben valami nem valódit. Amikor ezt elmondta – persze az unokahúgom visszapletykálta –, akkor oldódott fel bennem minden fenntartásom, attól kezdve lettünk jóban. Mert az volt bennem, hogy itt van ez a szegény asszony, aki lányt szeretett volna, de én jöttem, és ezzel mekkora bajt okoztam az ő életében. De megtapasztaltam, milyen becsülettel próbált mégis helytállni, és attól kezdve szerettem őt igazán. Attól kezdve tudtunk beszélgetni, és beszélgetünk mindmáig is, pedig már nem él. Még sok a restanciánk. De úgy ment el, hogy jóban voltunk.

A másik közkeletű frázis az, hogy ha elmúlik a szerelem, átalakul szeretetté. Ez ugyan valóban előfordulhat, de én gyakrabban látom, hogy gyűlölet lesz belőle. Hajdan rengeteg válóperben és gyermekelhelyezési perben működtem közre, és nem azt tapasztaltam, hogy az egykori szerelem szeretetté változott volna, hogy egymás érzelmeit és a gyerek helyzetét tiszteletben tartva, kulturáltan váltak volna el. Azt láttam, hogy mindent elöntött a gyűlölet a kapcsolatok többségében.

Járt hozzám például egy férjezett hölgy, családanya, aki beleszeretett egy pasiba. Annyira becsületes volt, hogy ezt meg is mondta a férjének, aki nagyon kulturáltan lehetővé tette, hogy végigélje ezt a helyzetet, és közben kitartott mellette. Az asszonynak így lett egy hároméves viszonya, ami aztán kihűlt, és a pasas szeretőből ellenséggé vált. A nőt, aki elhagyta őt, először azzal fenyegette meg, hogy feljelenti az APEH-nél, aztán pedig azzal, hogy megöleti a gyerekét. Szeretetté változott a szerelem? Dehogy változott szeretetté! Sértett hiúsággá, gyűlöletté változott.

De átalakulhat unalommá is. És halálosan idegesíthetik is egymást. Igazi gyengédség és intimitás helyett már csak hosszú dumák, monológok, kioktatások, rendre utasítások vannak, mindenki előre tudja, hogy a másik mit fog mondani.

Bár előre kevesen gondolnak rá, önmagában az is nagyon megviselhet egy kapcsolatot, hogy az ember megöregszik. Ez az, amiről mindenki azt hiszi, hogy csak másokkal történik meg. Én is sokáig azt hittem. Egy idő után el sem mentem az érettségi meg az egyetemi találkozókra, mert borzasztó volt számomra, ahogy jöttek az egykori tündérléptű leányok hatalmas, rengő fenékkel, elnagymamásodva, az egykori élsportoló fiúk pedig kopaszon, kövéren, meghajlottan, pápaszemmel. És ott álltam közöttük én, sugárzó fiatalságomban! Rögtön el is mentem, ne legyen már kellemetlen nekik, hogy én nem öregszem! Ilyen az ember: nem veszi észre, hogy eljárt felette az idő – de azt igen, hogy beszűkült a világ. A tinédzserből még bármi lehet: űrhajós, tengerész, feltaláló… Bármi! Aztán ahogy öregszik, ezek a lehetőségek elkezdenek szűkülni, és a végén elérik a testének a felszínét. Ekkor már csak az érdekli, hogy tud-e pisilni. Hogy fel tud-e állni, vagy annyira fáj a dereka, hogy képtelen rá. Ez a beszűkülési folyamat elveszi az embernek majdnem minden külső lehetőségét. Tudomásul kell vennie, hogy amit addig nem valósított meg életében, arról már le kell mondania. Ezt nagyon nehéz tudomásul venni, rengeteg indulat keletkezik az emberben, és az élet beszűkülése nagyon meg tud viselni egy kapcsolatot. Mert az érzelmi helyzet változásával megváltoznak a reakciók is.

Mint ahogy az is nagy kérdés, hogy valaki elvisel-e egy egyenrangú, szimmetrikus kapcsolatot, vagy élet-halál harc indul meg a partnerek között, hogy kié a fölény, kinek van igaza, ki irányítja a családot. Ha hatalmi harc dúl a férfi és a nő között, abban egészen biztosan tönkremegy a kapcsolat – hacsak nincs valamelyikükben akkora alázat, hogy a másik fölényét elviseli. De ez nagyon ritka. Hadd mondjak rá egy példát – tehetem, már senki sincs életben a történet szereplői közül. A szüleimnek nagyon jó barátja volt Rácz Aladár, a világhírű cigány cimbalmos és svájci származású felesége. Amikor összeházasodtak, Rácz még egy Svájcban muzsikáló cigányegyüttes cimbalmosaként kereste a pénzt, a nő viszont egy nagy, régi svájci családból származott, már a nagypapa is kantonfőnök volt. Óriási botrányok között ment feleségül Rácz Aladárhoz. Itt éltek, Magyarországon, a szüleimmel nagyon jóban voltak, és időnként én is eljártam hozzájuk. Amikor egyszer meglátogattam őket, a feleséget rettenetes rosszkedvében találtam.