Alba Ferro: Isteni játszmák 1. – Gyémánt szívhúr

©Epstein Ágnes, 2022

Szerkesztés és korrektúra: Tira Nael

Borító: WBM Book Cover Design – https://www.facebook.com/DesignWBM

E-book: Tira Nael

Szerző elérhetősége:

https://www.facebook.com/albaferroszerzo

https://www.ferroalba.wordpress.com

Kiadja: Fairbooks Kiadó és Írói Műhely, 2022

www.fairbookskiado.hu

Felelős kiadó: Turai Angéla

Fót, 2022

ISBN 978-615-82182-7-6

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Köszönet

Először is megköszönöm az exemnek, hogy nem igyekezett munkát találni Rómában, így itthon ragadtam a gyerekekkel és alkamam nyílt írni.

Édesanyámnak, aki végig támogatott az álmaim elérésében. Sosem fogom elfelejteni, hogyan csillogott a szeme, miután kiolvasta az első regényemet.

Kiának, akitől rengeteget tanultam.

Juditnak és Tirának, a lehetőségért.

Idősebb fiamnak, amiért kölcsönadta a számítógépét, mikor az enyém bekrepált a szerkesztés alatt, a fiatalabbnak, amiért videókat nézett, nem pedig játszott a gépén, míg én javítottam.

1. fejezet

A liftben

Hiába telt el több ezer év, Eros még mindig hiányolta csábító hangjának erejét, amit egyetlen élő sem hagyhatott figyelmen kívül, de a piros Honda motorháztetejére kiterített papírokat rendezgető szőke ingatlanügynöknő csak motyogott valamit, mikor Eros megállt mellette, és bemutatkozott.

De legalább használta az eszét, a hűs fák alá parkolta helyes kis járgányát. Eros a felül kigombolt selyemblúzt is jó döntésnek ítélte – értékelte a szép belátást a halvány halmokra, remekül felnyomta őket a szivacsos melltartó. A fekete, szűk szoknya és a szürke tűsarkú ügyesen egyensúlyozott az elegáns és a kihívó között, csak érintőlegesen volt kurvás, épp amennyire Eros szerette.

Persze még jobban örült volna, ha valamelyik Bonnet vezeti végig a lakáson a Bonnet&Bonnet ingatlanirodától. Nehéz lenne választani kettőjük közül. Az idősebb Jason Bonnet őszülő halántékával eleganciát sugárzott, vitorlázással tartotta karban a testét, élénk tekintetében humor csillant. Eros a kézszorításából tudta, remekül szórakozhatnának, akár napokig ágyban lennének, közben jókat ennének, drága bourbont innának. Az ifjabb Bonnet, azaz Jace… Mint minden fiatal bika, szarvára tűzné a világot. Erost Hermésre emlékeztette forró temperamentumával. Vele intenzív és fárasztó lenne a szex.

De egy beosztottjukat küldték.

A nő is megteszi. Eros elképzelte, ahogy mögé áll, és csípőjére teszi a kezét… Enyhe vágy hullámzott végig a gerincén, és máris tudta, hogy magáévá fogja tenni, amint felérnek a lakásba. De a melltartó végig a nőn marad. Nincs szüksége csalódásra, csak egy gyors menetre, amitől garantáltan jobb kedvre derül majd.

– Ez New Orleans egyik történelmi toronyháza… Mr… – A nő végre felnézett rá, és Eros elégedetten figyelte a hatást, amit kiváltott belőle. A szőkeség halványkék szeme kikerekedett, szája enyhén elnyílt és gyorsabban vette a levegőt.

– Mr. Lachtára. Eros Lachtára – nyújtotta felé a kezét, és a nő megbotlott igyekezetében, hogy elérje. Eros elégedetten nyugtázta, hogy a meleg ellenére is száraz a tenyere. Helyes, mert mégis ki szereti az izzadós nőket?

El sem engedte, míg végig nem húzta hüvelykjét a csukló érzékeny bőrén. A nő arca már ennyitől kipirult, és ijedt őzikeként másfelé tekintett.

Eros mosolya óhatatlanul szélesebbre húzódott. Ennyi, a drága máris az övé.

– Igen, Mr. Lachtára – nézett az ingatlanügynöknő a kezében tartott listára. – Olasz?

– Görög – vigyorgott Eros leplezetlen élvezettel.

– Ó. Csak a bőre árnyalata miatt, vagyis… elnézést. Akkor talán indulhatnánk is… – mutatott a nő a kovácsoltvas bejárat felé.

– Nem úgy illik, hogyha bemutatkozom…

A szőkeség a haja tövéig vörösödött.

– Trisha Bridges. Sajnálom, csak ez a meleg… – legyezte magát, mintha valóban az időjárás okozná a feledékenységét.

Eros erre pimaszul végigmérte a formás lábakat, a jelentős dekoltázst, majd tekintete megállapodott a vörösre festett ajkakon.

– Kimondottan perzselő – bólintott, mire Trisha szabályosan menekülőre fogta. Eros örömmel figyelte csípőjének ringását, ahogy sietve az épület felé igyekezett. Az ajtóhoz érve Trisha visszafordult.

– A lakbér nem alku kérdése, a lakóközösség rendkívül diszkrét, nem engednek ide akárkit, különösen nem az ügynökség ajánlása nélkül.

– Miért is ajánlana az ügynökség bárki mást rajtam kívül? Igaz, drága Trisha? – mosolygott rá ismét Eros, mire Trisha remegő kézzel húzta végig a kártyát a mágneszárban.

A magas sarkú koppanása a kövön fegyverlövés-szerűen visszhangzott a tágas előtérben. A mindent beborító fekete márvány tompán verte vissza a rávetülő fényt – Erosnak kifejezetten tetszett a komorság.

Beszálltak az ódon üvegkalitka felvonóba, ami a díszes fémrácsok ellenére modernizált húzószerkezettel működött, mert akadálytalanul és zajtalanul suhantak a magasba.

Eros figyelme a harmadik emeletnél kifelé kalandozott, hátha meglátja a harminchármas lakás ajtaját, de hiába nyújtogatta a nyakát, így újra Trisha formás idomaira összpontosított. Nem szólt semmit, hagyta, hogy a testtartása beszéljen helyette.

Trisha válaszként végigsimított a csípőjén, mintha csak a szoknya ráncait egyengetné, közben a szeme sarkából rálesett, az ajkain huncut mosollyal.

Eros beleborzongott, ahogy a vágy sűrűsödni kezdett a gerince alsó részén. Feléledt férfiassága egyre nehezebben fért el a bokszeralsójában.

A lakás nehéz, sötét bútorzatát narancssárga és zöld kiegészítőkkel próbálták ellensúlyozni, ami messze esett Eros ízlésétől, és bármilyen jó ízléstől is.

Trisha hűséges kis szolgaként sorolta a tudnivalókat, de ő csak fél füllel figyelt rá, mert a helyiségben téblábolva azon járt az esze, hol dönthetné meg.

–… és a kilátás megfizethetetlen – sóhajtott Trisha őszinte áhítattal.

Eros megállt mellette, és lenézett az Óváros villasoraira, terebélyes zsakarandafáira, amik ilyenkor teleszórták az utakat lila virágaikkal, de sokkal jobban érdekelte az a gyönyör, amit Trishától szerezhet, ezért ismét rávetette pillantását.

– Valóban csodás. – Befelé fintorgott kicsit, mert ez még a legelnézőbb szempontok alapján is giccsbe hajlott, de Trisha szeme játékosan felcsillant, tehát, ezek szerint, minden szakállas bók új lehet valakinek.

– Megmutatom a hálószobákat.

A két vendégszoba egyikével kezdtek. Eros feje majd’ belefájdult a bébikék rózsák sokaságába, amik az ágytakarókat, sötétítőt és a két lámpabúrát borították. Szerencsére a falakat sötétre festették, így a szoba nem tűnt menthetetlenül rondának.

– A matracok és a takarók természetesen vadonatújak.

Eros fejében megszületett a terv. Ezt a hivalkodóan mintás ágytakarót úgyis ki fogja hajítani…

– És kényelmes? – szakította félbe a nőt.

– Kényelmes? – pislogott rá értetlenül a drága.

– A matrac. Az érdekel, kényelmes-e. Nem próbálta ki?

– Kipróbálni…?

– Megtenné? – villantotta fel Eros a legmegnyerőbb mosolyát.

Trisha engedelmesen leült az ágy szélére, és finoman rugózott rajta, amitől a melle érzékien hullámzott.

– Kényelmesnek tűnik… – mosolygott sokatmondóan. Eros megállapította, hogy könnyen elpirul, de csöppet sem naiv.

– És a közepén is?

– Nem tudom… – kuncogta Tirsha, majd formás hátsóját Eros felé mutatva négykézláb felmászott az ágyra, és nevetve elvetette magát. – Kényelmes…

Eros a mutatvány közben kibújt a cipőjéből, levette és az ágy melletti karosszék támlájára igazította lenvászon zakóját, majd mikor Trisha elhelyezkedett, lassan fölé mászott.

A nő pihegve figyelte. Eros ránehezedett, és a matracba nyomta a csípőjével, hozzádörzsölve kemény farkát. Trisha felnyögött, de amikor Eros kigombolta selyemblúzát, és a nyakát kezdte szívogatni, tiltakozni kezdett.

– Ne… nem lenne szabad…

– Mégis miért nem? – nyúlt be Eros a feltűrt szoknya alá, majd a nő bugyijába csusszantak az ujjai.

– Ügyféllel tilos! Meg barátom is van…

– És? Mikor tett ennyire nedvessé a barátod? – búgta Eros a fülébe.

– Ó, istenem… – nyögte Trisha.

– Ó, igen – nevetett halkan Eros. Ezt a részt szerette legjobban, mert amikor istennek nevezték kefélés közben, majdnem elfeledtették vele, amit elveszített.

Míg Trisha ügyetlenkedve gombolni kezdte a sliccét, Eros óvszer után kutatott a hátsó zsebében, mert egy biztos, az embereknek nem hiányzik, hogy félistenek szülessenek le közéjük.

***

– Kisasszony!

Desiré leküzdötte a késztetést, hogy hátranézzen, csak folytatta az útját a sterilen fehér és acél folyosón. A vakító mennyezeti világítás még inkább kihangsúlyozta a munkahelye életidegenségét és ürességét.

Rápillantott a mobilján az utak átjárhatóságára, és a sok piros vonal láttán felnyögött. Felgyorsította a lépteit. Mégis hogyan feledkezhetett meg a főszezon kezdetéről? A szülővárosát elárasztó turisták miatt csak a központot nagy ívben megkerülő útvonalon juthat el az iskolához.

Lelki szemei előtt látta Adeline sértett ajakbiggyesztését és a napközis tanár számonkérő tekintetét.

– Hé! Kisasszony! Álljon meg! Ez szigorúan őrzött terület! – hallatszott közelebbről, és Desiré nem vehette tovább semmibe a dühös férfihangot. Hirtelen megfordult, így majdnem összeütközött az utána loholó fegyveres biztonsági őrrel.

Gyors pillantással leolvasta a fickó azonosítóját a bal mellzsebén. Egyúttal felmérte a szívét körülölelő, valamicskét satnya szívhúrcsokrot. Három ezüst energianyaláb erőtlenül villódzott, az oszladozásnak induló két lila a férfi csökkenő érdeklődését mutatta saját családja, feltehetően a szülei iránt. A szívéből kiinduló egyetlen aranyfonalat rozsdára emlékeztető foltok borították – romló romantikus kapcsolat. De Desiré nem állhatott neki mélyebben elemezgetni a bunkó fickó érzelmi hiányosságait, mert gyorsan le kellett ráznia, elvégre sietett.

– Larry…

– Ez egy szigorúan őrzött terület, hogyan jutott be? – vágott a szavába az őr.

– Tud olvasni? – tartotta Desiré magasabbra a nyakában lógó azonosítókártyáját, rajta a képével, nevével, beosztásával és a rikítóan vöröslő biztonsági felhatalmazással.

– Csak a munkámat végzem. – Larry arca kipirult, száját összeszorította, hüvelykjét az övébe dugta, közel a fegyveréhez, és végigmérte. A szívénél egy villanás jelezte Desirének a felé irányuló szívhúr születését, de rejtve maradt előtte annak kinézete. Semmit sem látott, ami rá vonatkozik. A saját mellkasa nem nézett ki úgy, mint a szentképeken ábrázolt Szűz Máriáé.

Ha lett volna ideje, nem hagyja szó nélkül az őr viselkedését, mert tapasztalata szerint csak azt veszik semmibe, aki hagyja magát.

A professzori diplomájába mert volna fogadni, hogy Larry nem akadékoskodott a közel kétméteres Samuel Marshall-lal, amikor fél órája hazaindult. Persze Samuel bizonyára kedvesen elcsevegett az új őrrel, mert ő ilyen sármosan kedves, és Desiré már régóta fente a fogát a pasas kedves fenekére, persze a férfi tudomást se vett idétlen flörtölési kísérleteiről.

Desiré csücsörített, nehogy valami olyasmi bukjon ki a száján, amit később megbánna. Inkább ismét elindult a parkolóba vezető ajtó felé.

– Ki hitte volna, hogy ide diákokat is felvesznek? Legalább a munkahelyéhez méltóan öltözne…

Desiré agyát elöntötte a vörös köd. Ökölbe szorított kézzel változtatott irányt, néhány határozott lépés után megállt a tőle másfél fejjel magasabb fickó előtt.

– Hét éve itt dolgozom, Larry! És ha holnap kombinéban jövök dolgozni, maga akkor is tisztelettudóan köszön, megkérdezi, hogy érzem magam, és a saját dolgával törődik!

Nem várt válaszra, mert ugye épp rettentően sietnie kellett. Hátraarc, és futólépésben vette célba az ajtót.

– Hét éve? Tízévesen kezdett? – kiáltotta utána a biztonsági őr.

Larry nyilván nem hallott még diszkrécióról, pedig bizonyára szerepelt a munkaköri leírásában.

Desire ezzel hirtelen nem tudott mit kezdeni. Nem értette, miért próbál mások vélt elvárásaihoz idomulni, és hazudni, letagadva ezzel az eredményeit. Már tizenegy éve a cégnek dolgozott. Tizenhat évesen kezdte meg kutatómunkáját, miközben egyetemre járt. Tudta, hogy zavarba hozza az embereket, ha szóba kerül az eszessége. Lángelmének titulálják, hülye kérdésekkel fárasztják vagy elkerülik emiatt.

Amikor kamaszként megállt a növésben két centivel a százhatvan alatt, az apja azzal vigasztalta, hogy inkább az IQ-ja legyen száznyolcan feletti, mint a magassága.

Kilökte maga előtt a parkolóba vezető fémajtót, és mellbe vágta a kipufogógázoktól terhes, fülledt levegő.

A kocsija felé szaladva a bakancsa vastag gumitalpa tompán puffogott az aszfalton. Desiré kihalászta a kulcsot púderrózsaszín rakott szoknyája zsebéből. Pittyegett a zár, még egy gombnyomás, és felduruzsolt az óezüst GMC Yukon szörnyeteg motorja.

Desiré behuppant a vajszínű, puha ülésre, és mire sebességbe tette a monstrumot, az utastérbe hűvös levegő áramlott.

A parkolóból kimenet azért belátta, hogy kezelhette volna elegánsabban is a helyzetet az őrrel. Egyesek megtévesztőnek találják a megjelenését, és az öltözködése ezen mit sem segít. Kamaszként kipróbálta a punk-gót stílust, és mivel az anyja utálta, Desiré még inkább imádta. A mai ruházata, vagyis a térd fölé érő rakott szoknya – ami épp illett a haja színéhez –, a fekete Hello Kitty-s póló, a rózsamintás fekete neccharisnya és az elengedhetetlen fűzős bakancs kimondottan szelídnek számított. A munkahelyén a fehér köpeny úgyis eltakarta a javát. Változó hosszúságú és folyton különböző színekre festett haját már alig tették szóvá a kollégái. Ezúttal egy háromárnyalatú rózsaszínt választott ki nyári színként, és haja a válláig ért.

Csigalassúnak érezte, míg a kanyargó úton kiért az épületből, átkelt a mágneszáras sorompón, majd a kapunál elbúcsúzott a bódéjuk mellett ácsorgó biztonságiaktól.

Felpörgött a nehéz kocsi motorja, és Desiré a déli ipari negyed felé vette az irányt.

Mikor végre leállította a kocsit az iskola előtti kijelölt parkolóban, úgy érezte, új rekordot állított fel, de amint megkerülte a vörös téglás épület sarkát, a fémkerítés résein át már látta, hogy így is ő ért ide utolsónak. Liney az elhagyatott játszótér melletti egyik padon ült Mrs. Johnsonnal.

Desiré figyelte kislányát, ahogy beszéd közben a földet bámulva sötétkék szoknyájának ráncait igazgatja. Egyik fehér térdzoknija lecsúszott a bokájáig, két szőke copfja kókadtan lógott, kiszabadult hajszálai szív alakú arca körül szálldostak. Szívének ezüsthúrjai fonott mintát alkottak, több erős, ragyogó szál a távolba nyúlt, jelezve a kötelékét másokhoz. Egy halványkék a mellette ülő tanárhoz vezetett.

Mrs. Johnson kávészínű bőrét kihangsúlyozta élénk színű, fodros nyári ruhája. Szivárványszín szívhúrjai ezerfelé ágaztak. Desiré beleborzongott a szépségébe.

Talán neki is ilyen fodros ruhákban kéne járnia. Anyukásabb lenne, még ha a szíve mérete meg sem közelítené a tanárnőét. Egyszerűen egyes emberekben több szeretet lakozik.

Desiré egész életében látta a mások szívéből kiinduló és kapcsolódó szívhúrokat, de ugyanolyan messzinek érezte a megértésüket, mint mikor elkezdte a kutatásait. Szerencsére a bioelektronika és frekvenciakutatás vonzó kilátásokkal kecsegtetett, ezért bőségesen akadt érdeklődő, és támogatója is a munkájának.