Copyright © Fejős Éva, 2024

©Erawan Könyvkiadó, 2024

Itt találod a kiadónkat, webshopunkat:
https://erawan.hu

Erre a címre írhatsz nekem (Fejős Évának) e-mailt:
fejoseva@fejoseva.com

Elérhetőségem
a Facebookon: facebook.com/fejoseva1

Instagram: @fejoseva

TikTok: @fejoseva

Felelős kiadó: Fejős Éva

Szerkesztette: Münz András

Korrektor: Lőrinczi Ágnes

Borítóterv, tördelés: Müller Péter

Borítókép: freepik.com

Elektronikus formátum:
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6269-75-1

– És most – suttogja újdonsült társam, egy megtermett öregasszony lila sállal körbetekert fejjel és ezüst bakancsban – szépen kifigyeljük, ahogy az asszonyka leadja a pénzt és az információkat a szeretőjének.

– Ezt hogy fogjuk ablakon keresztül kifigyelni? – érdeklődöm, szintén suttogva.

– Ssss… A pohara!

– A pohara? Egy eldobható kávéspohárral érkezett.

– Kémpohár! – vágja rá, aztán lehúzódik. Ilyenkor, ősszel már nem annyira jól álcáznak a növények, de itt az utcán még tartja magát egy nagy bokor, alig hullottak le a levelei.

– Kémpohár? – hüledezem.

– De most már csönd! Ez az oktatás, holnaptól egyedül dolgozol!

A homlokomat ráncolom.

Nem tudom, maradjak-e itt, bár a fizu jónak ígérkezik. Nyomozni egyáltalán nem tudok, de ez talán nem jelent túl nagy gondot, ha csak ennyi a feladat, hogy bokrok mögül kell megfigyelni csalfa nőket vagy férfiakat.

Főnökeim egyike nagyjából nyolcvanéves, ő Ilona, az ezüst bakancsban.

A társa, egy Olivér nevű férfi gyesen van, még nem találkoztunk.

Én pedig, Schubert Mimi, a szép nevemmel, a cirkuszdinasztia plusz orvos felmenőimmel – kicsit eltitkolva a már-már hivatásos spermadonor féltesómat, és a kötéltáncos-akrobata nővéremet sem említve – ideiglenesen magánnyomozó lettem, vagyis még csak segéd, de csak addig, amíg A) végzett cirkuszművész leszek (apai noszogatásra), vagy B) találok egy normálisan fizető bérlőt a garzonomra, hogy ne hajtsa végre a tartozásomat a bank.

Addig is jól fogok szórakozni.

Vagy nem.

NULLA

– Én pedig – vágok közbe, mert már meglehetősen unom a problémák hosszas felsorolását – majdnem orvos lettem, de időben kirúgattam magam az orvosi karról, mert elég nekem a bőrgyógyász anyám, meg a nőgyógyász nagyapám! Amúgy pedig, köszönjük szépen, érkezett hozzánk a házba a cirkuszból egy majom. Egy ma-jom! Vagyis tulajdonképpen egy anyamajom és egy bébi. – Elhallgatok.

A szoptatós majmot és kicsinyét apám hozta haza tegnap este, és nem tudom, mire megyek haza a mai napon. És akkor még arról a helyzetről nem is beszélek, hogy veszélybe került a békásmegyeri garzonom törlesztése, mert a bérlő egyszerűen lelépett. Miklós, a problémás szomszéd miatt nem is költözhetnék oda, még akkor sem, ha nem lenne adósságom, pedig néha egy kicsit lennék magamban, így huszonegy évesen. De Miklós, amióta meglátott, folyamatosan hajt rám, és ha jót akarok magamnak, be kell osonnom a lakásba, amikor megyek a pénzért. Mert Miklós lerázhatatlan és idegesítő. Mióta a gyerekszobámat kinőttem, anyuéknál a tetőtéren van az otthonom, de a kismajom már hozzám is odatalál, pedig még csak egy napja lakik ott. Szóval van elég problémám amellett, hogy elvileg cirkuszművészetből szerzek diplomát, ha ezt is el nem cseszem! Bár igen, szívesen elcseszném, de azzal kihúznám a gyufát, mert az az ukáz, hogy vagy a rendelőt viszem tovább, ami enyhén szólva is necces orvosi diploma nélkül, vagy a cirkuszt. A vonal végén is nagy a hallgatás, tehát ismét megszólalok.

– Szóval, igen, írjon panaszt, mert van egy jogszabály a díjközlésről, vagyis előre fel kell tüntetni a szolgáltatások díját részletesen, és ha a turmixszerelő nem közölte, hanem csak elkért hatezer forintot a javíthatatlan turmix hibájának feltárásáért, akkor panaszt kell tennie! De ezt már elmondtam az előbb is!

Csak fél füllel hallom, ahogy arról tájékoztat, ki fog rúgatni.

Végül is vonz a természet, utálom ezt a telefonos műfajt, és nem is értek túlzottan a fogyasztóvédelemhez. Lehet, hogy kereshetnék több pénzt vele, de boldogtalan lennék, márpedig, ezt anyámtól tudom, aki rendszeresen összejön az évfolyamtársaival, mind negyvenesek, de nem mind bőrgyógyász, hanem nagyon különös szakterületeik vannak, ám mind barátnők – szóval tőlük tudom, hogy a boldogság számít mindenek felett. Meg az énidő! Rituálisan szokták köszönteni az énidőt: É-ni-dő! Mondjuk én nem így választanám el, de hát ez is az én problémám.

Van egy öcsém, aki nyolcéves, és egy fancy angol suliba jár, mármint Budapesten, és kábé mindenhez hozzáteszi, hogy plíz, meg hogy ixszjúz mi. Vagy azt, hogy bakker. Anyám szerint ő lesz a követségek orvosa. Apám szerint az alkata arra predesztinálja, hogy akrobata váljon belőle.

Egyébként van egy kötéltáncos tesóm is, a nővérem, de csak az apánk közös, mondhatom, szerencsére, mert a kutyaidomár anyjától a falnak megyek, és nem a kutyák miatt.

Tehát az öcsémet el akarták távolítani a cirkusz közeléből. Nekem nyolc, de néha sajnálom, mert már most egyenleteket tanul, és belépőkártyával megy be a suliba, és onnan aztán tényleg nem lehet ellógni, mint ahogy én ellógtam anno a Medgyesiből. Igaz, hogy akkor még sokkal többet utaztunk, és a mezőtúri meg a nyékládházi sulit sosem felejtem. Minden helyen, ahol letáborozott a cirkusz, be kellett járnom az iskolába, aztán magántanulóként vizsgáztam.

Na ennek vetettek véget az oroszok.

Igen, az oroszok, akik apámmal csinálták meg a cirkuszt, csak vele voltak hajlandóak, így aztán más lett apám órarendje, anyám vidéki nemibeteg-rendelései megritkultak, és mi a békásmegyeri, dunai panorámás panelünkből kiköltöztünk Nagykovácsiba, de olyan helyre, ahová a madár is útlevéllel jár, mindenesetre jó nagy kiszúrás ez velem. De majd egyszer visszamegyek Békásra, mert nem annyira szeretek tömegközlekedni. Mostanában néha a közösségi autózást választom, ami szuper, csak elég húzós az ára.

Kérdezheti bárki, hogy miért nem kérek a családomtól zsebpénzt.

Hát itt elvek vannak, mindenki részéről, de erről majd később.

Szóval próbáltam ezzel a fogyasztóvédelmi tanácsadással pénzt keresni, de már egy hete csinálom, és egyre jobban érik a kirúgásom, egyben a felmondásom is. Pedig a suli mellett pénzt kell keresnem, mert hamarosan önállósulnom kell. Ez fix.

Másnap reggel érkezik a kirúgásom dokumentuma e-mailen. Próbaidős voltam, szóval semmi gond, főállásom a suli, akkor tesznek ki, amikor akarnak. Erről jut eszembe, nem azt mondják, hogy munkaerőhiány van? A levél aljára görgetek. Ott áll egy személyes mondat is Gyunicstól, a főnökömtől:

Mimi, tudod, ennél te többet érdemelsz, mint hogy a panaszkönyv létezéséről tájékoztasd az embereket.

Elmosolyodom.

Általában nem bízom magamban, de most ez a sor azt jelzi számomra, hogy mehetek önálló utakon.

Szóval, anyám unokatestvére, akit én csak nagynénémnek tartok, meg ez az Ilona rokonok, és már jó régóta hallgatom, hogy fiatal, agilis, leselkedésre alkalmas munkaerőt keres Ilonka a nyomozóirodába. „Mert ez az Olivér mindig a munka könnyebbik végét fogja meg.” Figyelem, számomra az, hogy Olivér ment gyesre, a nehezebb végét jelenti, mert szerintem párokat kukkolni sokkal egyszerűbb, mint egy állandóan bőgő és tulajdonképpen mégis néma gyerekre vigyázni, de hát, ahogy az egyik nagyapám mondja: kinek a pap, kinek a papné.

Neki többnyire a papné, legalábbis ez a sejtésem, de ez nem tartozik ide.

Most tehát itt figyelek Ilonkával, és gyanítom, hogy a kémpohár lesz a bizonyítékunk.

Ilonka beledug egy tök modern Apple fülhallgatót a fülébe, meghökkentő számomra, hogy nemcsak modern, hanem vezeték nélküli is, kicsit fülel, nevet egyet, aztán meg rókaképpel legyint, szóval nyilván a kémpoharat hallgatja. Majd az ujját a levegőbe tartva detektálja, hogy csepereg az eső, és ezt suttogja:

– Mostantól a tiéd a terep. A poharat ki kell halásznod a szemetesből, a búcsúcsókot megörökíted. És ne aggódj – érinti meg az ujja hegyével az arcomat –, nem kell folyton csapodár embereket megfigyelned, lesznek ennél jóval izgalmasabb feladataid is. Ezt most szépen megcsinálod, ahogy kell, aztán gyorsan szintet lépsz.

Komolyan mondom, ez az Ilonka egy jóstehetség. De ezt még nem tudhatom, csak később, amikor már nem tudok mit kezdeni a dologgal. Most viszont ott maradok, hogy megfigyeljem, ahogy a csalfa nő kiengedi a lakásból a férfit.

Már jönnek is kifelé.

A telóm bekészítve, de az Ilonától kapott fényképezőgép a sötétben is szuperül lát, azzal is fotóznom kell.

Nincs túl nagy csókolózás sajnos, lehet, hogy megéreztek valamit. A pasi beül a két házzal arrébb parkoló Skodájába, és lassan, halkan elindul.

A nő egy-két perccel később indul a kapuból a kocsijához, és kinyitja a piros Porsche ajtaját. Hát elég feltűnő autóval jár megcsalni a férjét, az már szent.

A poharat, mintha nem hallott volna még környezetvédelemről, kihajítja az ablakon, és nagy gázzal elindul.

Ahogy távolodik a hátsó lámpája, odaugrom az útra, felkapom a poharat, és már ünnepelem is magamban az első magánnyomozói sikeremet.

Ekkor valaki hátulról elkap, erősen szorít, tulajdonképpen kiszorítja belőlem a levegőt, valamit az orrom alá nyom, és nem telik el több, mint egy pillanat, ami alatt elkábulok.

EGY

Amikor magamhoz térek, körülöttem teljes a sötétség. Illetve valami villog a farmerdzsekim alól, és másodpercekig gondolkodom, mi lehet az, mire rájövök, hogy a telefonom. Félig fekvő helyzetben vagyok, egy kapualjban.

Lassan állok fel, tenyeremmel nyomom fel magam, amikor ragacsba nyúlok. Már állok, amikor felgyullad egy lámpa a kapuban. Helyzetérzékelős. Na, ez meg egy gyors helyzetértékelés volt.

A tenyerem vörös folyadéktól ragad. Lenézek a földre, és ott is egy hatalmas vértócsa.

Heves szívdobogást kapok, ezek szerint vérzem!

Elő a telefonnal!

Amikor kiveszem a nagyon rafkós pólózsebemből, és fel akarom nyitni, egy arc villan fel rajta.

Egy vicsorgó, szakállas férfiarc.

Felsikoltok, és ösztönösen eldobom a telefont, ami nyilvánvalóan nem az enyém, de azon a helyen tartózkodott, ahol az enyém volt. Most mi a fenét csináljak?

Szaladni kezdek. Senki sincs az utcán, kihalt minden, még a lakás is, amiből a nő és a pasija kiléptek. Csupa vér a kezem. Ahogy szedem a lábam, valamibe belerúgok, és majdnem elvágódom.

Az a valami vicsorog, mint a pasi a telefon képernyőjén.

Egy csontváz áll a kerítésnek támasztva!

Na erről nem volt szó!

Samu, a csontváz a suliból, a halloween-bulik állandó kelléke.

Vajon ki akar megölni?

És mi történhetett?

Rohanok, szinte ég és száraz a szám, nincs meg a telefonom, senkit sem tudok riasztani, csak azt tudom, hogy el innen, el ebből a rémes utcából, és el innen, minél messzebbre Ilonkától meg a kis „smafu” nyomozásoktól. Dehogy vagyok én magánnyomozó!

A sarokig sem érek, amikor befordul egy autó. Elég jellegzetes a villogója.

Fogalmam sincs, örüljek-e, vagy meneküljek. Szerintem az adrenalinom az oka, hogy inkább a menekülésre szavazok.

Nagyjából másfél perccel később egy izmos srác fekszik rajtam egyenruhában, és nagyon úgy néz ki, hogy nem megcsókolni akar, mert a hűvös vas a kezében inkább a bilincsre hajaz.

– Csak semmi meggondolatlan mozdulat! – lihegi.

– Eszemben sincs – lihegem vissza. – Jó is, hogy megmentett.

– …

– Mert nem tudtam, tovább fussak-e.

– Mi elől futott?

– Samu, a csontváz elől.

– Értem – lihegi, aztán az odaérkező társával odavezetnek a kocsihoz.

És, baszki, bilincset raknak a kezemre, de tényleg!

Közben, fél szemmel látom, a megfigyelésünk helyszínére is villogót használó kocsik érkeznek. Elképzelésem sincs, ki bódított el és miért, pedig jó lenne tudnom, mint ahogy azt is, hogy hol lehet a telefonom.

Megteszem életem első és remélhetőleg utolsó utazását egy rendőrautóban.

Az egyik rendőr vezet, aki teljes izomzatával rajtam feküdt, és egy pillanatig – bár ezt senkinek sem merném bevallani, még Aninak sem, aki pedig a legjobb barátnőm és mindent tud rólam – olyan szexi érzés hullámzott át rajtam.

De persze ezt rettentő gyorsan elnyomta a fájdalom, a félelem és a megalázottság, meg persze a kétségbeesés. Szerencsére a kocsiban már nincs rajtam bilincs, amit akár jó jelként is felfoghatok.

A társa ott ül mellette, ő idősebb, és talán beszédesebb is. Mármint így értem:

– Miért vagyok itt? Megtámadtak.

Anyósülés: – Majd odabent.

Vezetőülés: hallgat.

– De megmondanák, mit keresek itt?

Anyósülés: – Azt majd maga meséli el nekünk.

Vezetőülés: hallgat.

– Nem lehet az utcán járni este kilenc után?

Anyósülés: – Majd mi fogunk kérdezni.

Vezetőülés: hallgat.

– Kérem az ügyvédemet!

Ez a lehetőség csak most ugrott be, hiszen minden krimiben ez a helyzet.

Anyósülés, vezetőülés hallgat.

– Most akkor gyanúsított vagyok, vagy áldozat?

Mindkét ülés hallgat.

– Oké, szóval én nem csináltam semmit, rendben?

Csend.

– Én csak nyomoztam!

A sofőr hátrafordul. Orrában van egy érdekes kis görbület, mintha egyszer eltört volna benne a csont. Amilyen erőben van, természetesen kinézem belőle a verekedés általi orrcsonttörést. Van a sötét tekintetében valami szexi, isten tudja, mi az, és hát meglehetősen brutális, hogy ilyesmi jár a fejemben, amikor éppen letartóztatás alatt vagyok, vagy mi a fene.

– Egyébként cirkuszművésznek tanulok – tájékoztatom őket. A sofőr újra hátrafordul, a másik meg ilyen hangot hallat: cöcöccö. – Apám cirkuszigazgató. Azért mentem a cirkuszművészetire, mert máskülönben az orvosira mehettem volna. Anyám bőrgyógyász, nagyapám nőgyógyász. Azért lettem magánnyomozó-gyakornok, mert kell egy kis pénzt keresnem, addig is, amíg kiadom a lakást. Fizetnem kell a banknak a részleteket.

– Rendben, ezekről majd bent elbeszélgethetünk – mondja a sofőr, és már-már lágy a hangja.

– Okés. De akkor mi vagyok, gyanúsítanak valamivel, vagy mi? Amerikában még éppen hogy nagykorú lennék!

– Egy kicsi nyugodás – szól hátra az anyósülés.

Amíg beérünk, hallgatok.

Fogalmam sincs, kit hívjak segítségül: anyám szívbajt kap, apám valami marokkói cirkuszosokkal van elfoglalva éppen, szóval… itt az este, késő este, és én, Schubert Mimi, totál egyedül maradtam a pácban.

A kapitányságon dr. Zöld Márton kifejezéstelen arccal mutatkozik be. Itt ülök egy órája egy kihallgatószobában egyedül, most felállok, és jól fel kell néznem rá, mert vagy tizenöt centivel magasabb nálam. De lehet, hogy többel is. Én százhetvenhárom vagyok, ő a szememben egy égimeszelő.

Ez az ember az ügyvédem, amúgy ő egy kirendelt ügyvéd, de most mégsem az. Vagyis, azt mondták, mivel nem vagyok gyanúsított – egyelőre!!! –, ezért fizetnem kell, hogyha hívnak valakit. Mivel nincs saját ügyvédem, sosem volt rá szükségem, és nem akarom, hogy a szüleimnek beigazolódjon a mondásuk (te még gyerek vagy, Mimi), ezért vállalom egy ilyen kirendelhető ügyvéd díjának kifizetését. Hogy miből, azt majd később kell kitalálnom; ahogy apám mondja: nem tudom, mi lesz, ha az emberek már nem akarnak cirkuszba járni, de majd ha ez bekövetkezik, akkor kitalálunk valamit. Hát speciel nálam bekövetkezett, hogy üres zsebbel ügyvédet kértem.