Borítószöveg

A fák titkos élete című könyv szerzője ezúttal az állatok életének eddig ismeretlen területére kalauzol minket.

Gondoskodó, önmagát a kicsinyeiért feláldozni is képes mókus, hűséges holló, a háztetőn élvezettel „csúszdázó” varjú, szomorkodó szarvastehén – lehetnek az állatoknak is érzelmeik? Nem kizárólag az ember sajátja-e az efféle gazdagon árnyalt érzelmi élet? Peter Wohlleben, a neves német erdész a legfrissebb tudományos felismeréseket és az állatokkal kapcsolatos gazdag, személyes tapasztalatait és megfigyeléseit ötvözve bepillantást enged egy még alig feltárt világba: az erdőben és a házunk táján élő állatok bonyolult viselkedésmódjába, lelki-érzelmi életükbe. Nézőpontja – vállaltan – erősen szubjektív, megállapításainak egy részét a tudomány még nem igazolta, könyvének üzenete azonban egyértelmű: az állatok közelebb állnak hozzánk, mint hinnénk. Az állatok érzelmi élete lenyűgöző, egyben igazi szemléletformáló olvasmány.

– részlet –

Park Könyvkiadó

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Peter Wohlleben: Das Seelenleben der Tiere. Liebe, Trauer,
Mitgefühl – Erstaunliche Einblicke in eine verborgene Welt
Ludwig Verlag, München, 2016

Fordította Balázs István

Copyright © 2016 by Ludwig Verlag, a division of Verlagsgruppe
Random House GmbH, München
Hungarian translation © 2017, 2026 Balázs István
Magyar kiadás © 2017, 2026 Park Könyvkiadó, Budapest
Borítóterv © Gerhes Gábor
Borítófotó (őzek) © Robert Howell | Dreamstime
Borítófotó (öt állatfi gura) © Meon04 | Dreamstime

Szerkesztette Szalay Marianne
Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

ISBN 978-963-633-458-1

Elektronikus verzió:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Elektronikus könyv Bíró Botond

Előszó

Tojóikat átverő kakasok? Gyászoló szarvastehenek? Szégyenlős lovak? Néhány évvel ezelőtt mindez még gyanúsan a fantázia termékének tűnt, állatbarátok vágyálmának, akik még közelebb akarták érezni magukat védenceikhez. Velem sem volt ez másként, hiszen az állatok végigkísérték egész életemet. Legyen szó akár a kiscsibéről szüleim házában, amely engem választott anyjának, akár a kecskékről nálunk, az erdészlakban, amelyek gondtalan mekegésükkel színt visznek mindennapjaikba, vagy az erdő állatairól, amelyekkel területemet bejárva nap mint nap találkozom: újra meg újra felteszem magamban a kérdést, vajon mi játszódhat le a fejükben. Vajon valóban az-e a tényállás – ahogyan azt a tudomány hosszú időn át állította –, hogy csak mi, emberek aknázzuk ki teljes gazdagságában az érzelmek skáláját? Lehetséges lenne, hogy a Teremtés kimondottan számunkra taposott ki egy biológiai különutat, s egyedül az garantál tudatos és teljes életet?

Ha ez így lenne, a könyvem itt, ezen a ponton már be is fejeződne. Ha ugyanis az ember a biológiai konstrukció értelmében valami különleges, akkor nem vethetné össze magát más fajokkal. Az állatokkal való együttérzésnek semmi értelme nem lenne, hiszen még sejtésszerűen sem érezhetnénk meg, mi zajlik bennük. Csakhogy a természet szerencsére a takarékos megoldás mellett döntött. Az evolúció mindenkor „csak” a már meglévőt alakította át és módosította, hasonlóan egy számítógépes operációs rendszerhez. Így aztán, ahogyan a Windows 10-ben a korábbi verziók működésmódjai is érvényesülnek, őseink genetikai programjai bennünk is hatnak még. Miként az összes fajban, amelynek törzsfája az évmilliók során ebből a vonalból ágazott le. Ezért értelmezésem szerint nincs kétféle gyász, nincs kétféle fájdalom, mint ahogy szeretet sincs kétféle. Igaz, talán vakmerően hangzik az az állítás, hogy egy disznó úgy érez, mint mi, de annak a valószínűsége, hogy egy sérülés kevésbé kellemetlen érzéseket vált ki benne, mint mibennünk, szinte a nullával egyenlő. „Nana! – kiáltanak talán fel a tudományos kutatók. – És hol a bizonyíték?” Igazuk van. Ennek bizonyítására soha nem is leszünk képesek. De hogy az olvasó ugyanúgy érez, mint jómagam, az is csak elmélet. Senki sem láthat bele egy másik emberbe, senki sem tudja bebizonyítani, hogy, mondjuk, egy tűszúrás a földkerekség mind a hétmilliárd lakójában hasonló érzetet vált ki. Az emberek mindenesetre képesek szavakba önteni az érzéseiket, és ezeknek a közléseknek az eredője növeli annak valószínűségét, hogy érzelmi szinten minden embernél hasonló dolog történik.

Így Maxi, a mi kis szukánk, aki a konyhában egy egész tál gombócot tüntetett el, majd ártatlan arckifejezést öltött, biológiai értelemben nem zabagép volt, hanem egy szeretetre méltó, rafinált, dörzsölt kis fickó. Minél gyakrabban és minél alaposabban figyeltem, annál több, állítólag kifejezetten csak az emberre jellemző érzelmet fedeztem fel a háziállatainknál, és az erdőben, vadon élő rokonaiknál is. És ezzel nem vagyok egyedül! Egyre több kutató jut arra a felismerésre, hogy sok állatfajnak vannak velünk közös tulajdonságai. Igazi szerelem a hollók között? Biztosra vehetjük. Mókusok, akik név szerint ismerik rokonaikat? Rég bebizonyították ezt. Bárhova tekintünk, mindenfelé szeretettel, együttérzéssel és az élet élvezetével találkozunk. Időközben temérdek tudományos munka is született ebben a témakörben, ezek azonban mindig csak parányi részleteket fednek le, a stílusuk pedig gyakran annyira száraz, hogy távolról sem könnyed olvasmányok, főként pedig nem segítik elő a jobb megértést. Így aztán szívesen vállalkozom arra, hogy az olvasó tolmácsa legyek, s a mindennapok nyelvére fordítsam le ezeket az izgalmas eredményeket, teljes képet rakjak össze a kirakójáték darabkáiból, és az egészet saját megfigyeléseimmel fűszerezzem. Mindebből olyan kép fog kialakulni a bennünket körülvevő állatvilágról, amely a leírt fajokat rögzített genetikai kódot működtető, érzéketlen biorobotokból hűséges társunkká, szeretetre méltó lényekké teszi. Igen, ők pontosan ilyenek! Tapasztalhatjuk ezt, ha sétára indulunk a felügyeletem alá tartozó erdőterületen, ha figyeljük kecskéinket, lovainkat és nyulainkat, de akkor is, ha a lakhelyünk körüli parkokban vagy erdőkben járkálunk. Ugye, velem tart ezen a felfedezőúton?

Anyai szeretet – a végsőkig

Forró nyári nap volt, 1996-ot írtunk. Hogy felfrissüljünk, feleségemmel egy kis pancsolót állítottunk fel az egyik árnyas fa alatt. Ott ültem én a vízben két gyerekünkkel, és élvezettel ettük egy görögdinnye lédús gerezdjeit. Hirtelen a szemem sarkából mozgásra lettem figyelmes. Egy rozsdabarna valami ugrabugrált felénk, időnként pár pillanatra megállt. „Mókus!” – kiáltották lelkesen a gyerekek. Örömöm azonban gyorsan mély aggodalommá vált, a mókus ugyanis néhány lépés után az oldalára dőlt. Szemlátomást beteg volt, és miután néhány további lépést tett (felénk!), észrevettem, hogy jókora daganat van a nyakán. A jelek szerint szenvedő állattal volt dolgunk, amely talán még fertőző is. Csakhogy a mókus lassan, de biztosan tartott a pancsoló felé. Már azon voltam, hogy a gyerekekkel menekülőre fogjuk, amikor a helyzet megindító jelenetté rendeződött át. A tumorról kiderült, hogy kismókus: prémgallérként kapaszkodott anyja nyakába. Így aztán a mama alig kapott levegőt, és mivel a hőség tikkasztó volt, mindig csak annyira futotta neki, hogy néhány lépést megtegyen, aztán kimerülten az oldalára dőlt, és levegő után kapkodott.

A mókusmamák önfeláldozóan gondoskodnak utódaikról. Veszély esetén kölykeiket az imént leírt módon cipelik biztonságos helyre. Ilyenkor az állatnak derekasan mozgósítania kell minden erejét, hiszen egy-egy vemhesség után akár hat kölyök is lehet az odúban: azok aztán a nyakába kapaszkodnak, és sorjában el kell őket szállítania. E gondoskodás ellenére a kicsik túlélési aránya nem magas, kereken nyolcvan százalékuk nem éri meg az egyéves kort. Itt vannak mindjárt az éjszakák: míg a vörös kis koboldok napközben képesek elillanni legtöbb ellenségük elől, a halál álmukban lepi meg őket. Ilyenkor nyusztok lopakodnak a fák ágai között, és rajtaütnek az alvó állatokon. Fényes nappal héják hasítják merész röptükkel a fák közt a levegőt, ízletes eledel után kutatnak. Ha észrevesznek egy mókust, beindul a félelemspirál. És ezt szó szerint kell értenünk A mókus ugyanis úgy próbál menekülni a madár elől, hogy eltűnik a fatörzs túloldalán. A héja egy szűk kanyart vesz, és követi kiszemelt zsákmányát. A mókus a törzset megkerülve továbbra is szélsebesen tér ki előle, a madár követi, aminek következtében a két állat szédítően gyors spirálban mozog a törzs körül. Kettejük közül a fürgébb győz, és az többnyire a kis emlős.

Minden állati ellenségnél kegyetlenebb ellenfél azonban a tél. Hogy jól felszerelkezve nézzenek elébe a hideg évszaknak, a mókusok fészket építenek. Ezek gömb alakúak, és a fák koronájában, az ágak között helyezkednek el. Hogy a kellemetlen és hívatlan vendégek elől elmenekülhessenek, az állatok a mancsukkal két kijáratot alakítanak ki benne. A fészek alapszerkezete sok kis elágazásból áll; lakhelyét belülről puha mohával béleli ki a mókus. Ez hőszigetelőként működik, és kényelmes. Kényelmes? Igen, a mókusok számára fontos a kényelem. Ha alvás közben az ágak nyomják a hátukat, azt ők ugyanolyan kellemetlennek érzik, mint mi. A puha mohamatrac ellenben garantálja a jóleső alvást.

Az irodám ablakából rendszeresen figyelem, hogyan kapirgálja össze a mókus a gyepünkről ezt a selymes tapintású zöldfélét, és szállítja fel a magasba, a fákra. És még valamit sikerül rendszeresen megfigyelnem: mihelyst ősszel a tölgy és a bükk makkja lehullik a fáról, a kis állatkák összegyűjtik a tápláló magvakat, és néhány méterrel odébb elássák őket a talajban. Ott aztán tartalékul szolgálnak majd télvíz idején. A mókusok ugyanis nem alszanak igazi téli álmot, csupán nyugalomban, bóbiskolva töltik napjaikat. Testük így kevesebb energiát fogyaszt, de nem kapcsol teljesen takarékra, mint például a sünöké. A mókus egyre-másra felébred, és megéhezik. Ekkor aztán könnyedén lemászik a fáról, és megkeresi számos élelmiszer-rejtekhelyének egyikét. Keres, keres, és megint csak keres. Első pillantásra mulatságosnak tűnik figyelni, miképp próbál meg visszaemlékezni a kis állatka. Itt egy kicsit kaparászik, ott egy kicsit ás, közben olykor-olykor felegyenesedik, mintha csak szünetet akarna tartani a gondolkodásban. Csakhogy nincs igazán könnyű dolga, hiszen a környék az őszi napok óta igencsak megváltozott. A fák elvesztették lombkoronájukat, a bokrok kopárak lettek, a fű kiszáradt, ráadásul a hó gyakran mindent elrejtő, fehér lepellel fedi be a tájat.

Miközben a mókus egyre kétségbeesettebben kutat, rajtam szánalom lesz úrrá. Mert a természet most kíméletlenül rostál, és a feledékeny kismókusok zöme – leginkább az ez évi utódok – nem éri meg az eljövendő tavaszt: egyszerűen éhen hal. Az ősi bükkrezervátumokban olykor kicsi, épp kihajtó fakezdeménycsomókra leszek figyelmes. Ezek a bükkcsemeték úgy festenek, akár egy növény szárán pihenő lepkék, és egyébként csak egymagukban kelnek ki. Csomóban csak ott találhatunk rájuk, ahol a mókus nem jött értük – igen gyakran feledékenységből, ami az állatra nézve végzetes következményekkel jár.

Mindamellett a mókus számomra remek példája annak, ahogyan az állatvilágot kategorizáljuk. Sötét gombszemeivel nagyon kedves, a bundája puha, megnyerően vöröses színezetű (léteznek barna-fekete változatok is), és számunkra, emberek számára nem jelent fenyegetést. Az elfeledett makkraktárakból tavasszal magoncok sarjadnak, így a mókust akár új erdők telepítőjének is tekinthetjük. Röviden, igazán kiérdemli a rokonszenvünket. Kedvenc táplálékáról azonban hajlamosak vagyunk megfeledkezni: ezek a madárfiókák. Az erdészház irodájának ablakából az efféle zsákmányszerző utakat is jól nyomon követhetem. Ha tavasszal egy mókus felfelé mászik a fatörzsön, nagy az izgatottság a kocsibehajtó melletti öreg erdeifenyőkben költő fenyőrigók kis kolóniájában. Szárnyukkal verdesve éktelen zajt csapnak röptükben a fák körül, így próbálják elzavarni a betolakodót. A mókusok a halálos ellenségeik, hiszen szenvtelenül ragadják el egyik pihe tollas madárfiókát a másik után. Még a fészeküregek is csak korlátozott mértékben nyújtanak biztonságot a kicsiknek: hosszú, éles karmokban végződő, vékony mancsukkal a mókusok még az üreges fákból is kihalásszák az állítólag jól védett helyen tanyázó kis fészeklakókat.

Most akkor a mókus inkább gonosz, mint jó?

Sem egyik, sem másik. A természet szeszélye úgy rendezte el a dolgokat, hogy ezek a kis állatok felkeltik védelmező ösztöneinket, és ezzel pozitív érzelmeket ébresztenek bennünk. A jóságnak vagy a hasznosságnak ehhez semmi köze. Ugyanakkor az érem másik oldala, az általunk ugyancsak kedvelt énekesmadarak megölése szintén nem vall gonoszságra. Az állatok éhesek, és nekik is el kell látniuk kicsinyeiket, akik rászorulnak a tápláló anyatejre. Ha fehérjeszükségletüket a mókusok a káposztalepkék hernyóival csillapítanák, akkor lelkesednénk. Ez esetben érzelmi mérlegünk százszázalékosan egyensúlyban lenne, hiszen ezek a rovarok károsítják zöldségkultúráinkat. Csakhogy a káposztalepkék hernyói szintén fiatal állatok, ez esetben a pillangóké. És csak azért, mert ezek merő véletlenségből épp azokat a növényeket kedvelik, amelyeket mi is kiszemeltünk a magunk táplálására, a lepkék kicsinyeinek elpusztítása a természet szempontjából még távolról sem számít jótéteménynek.

A mókusokat a mi kategorizálásunk nem érdekli – a legcsekélyebb mértékben sem. Akad épp elég tennivalójuk azzal, hogy fenntartsák önmagukat és fajukat, és eközben még egy valamiben részük legyen: élvezzék az életet.

De térjünk vissza a kis vörös kobold anyai szeretetéhez: valóban érezhet ilyesvalamit? Olyan erős szeretetet, hogy a saját életét utódja életének rendeli alá? Nem csak egy löket hormon az, ami végigviharzik az erein, és beindítja az előre programozott gondoskodást? A tudomány hajlik rá, hogy az ilyen biológiai folyamatokat szükségszerű mechanizmusokká degradálja. De mielőtt a mókust és más fajokat is egy ilyen üres rekeszbe gyömöszölnénk, vessünk egy pillantást az anyai szeretetre az embernél.

Mi zajlik az anya testében, amikor csecsemőjét a karjában tartja? Velünk született tulajdonság-e az anyai szeretet?

A tudományos válasz ez: igen is, nem is. Nem velünk született ez a szeretet, csak a feltételek azok, amelyek alapján kibontakoztathatjuk. Röviddel a szülés előtt felszabadul egy oxitocin nevű hormon, amely lehetővé teszi az erős kötődést. Ugyanakkor nagy mennyiségű endorfin is termelődik: ennek hatására enyhül a fájdalomérzet és csökken a szorongás. Ez a hormonkoktél a szülést követően is megtalálható még a vérben, így a csecsemőt teljesen nyugodt, bizakodó hangulatú anya fogadja. A szoptatás tovább fokozza az oxitocintermelést, ezzel erősödhet az anya és gyermeke közti kötődés. Hasonló a helyzet sok állatfaj, így a kecskék esetében is, amelyeket családommal az erdészház mellett tartunk (az ő szervezetükben mellesleg szintén termelődik oxitocin). Náluk a gidák megismerése a születéskor rájuk tapadt nyák lenyalásával kezdődik. Ez a művelet megszilárdítja a kötődést, ráadásul az anya gyengéden mekeg, amire csemetéi magas, vékony hangokkal válaszolnak, így aztán ezek a hangok bevésődnek.

Ám jaj, ha ez a nyákművelet nem sikeres! Amikor eljön az ellés ideje, a mi kis kecskenyájunk vemhes tagját mindig egy elkülönített kamrába helyezzük, hogy nyugodtan hozhassa világra kicsinyét. A kamra ajtaja és a talaj között van egy kis rés, amin az egyik elléskor egy különösen kicsi gida kicsúszott. Mire észrevettük a bajt, értékes idő veszett kárba, közben a nyák már felszáradt. A következmény: az anyakecske minden próbálkozásunk ellenére sem fogadta el a kisgidát, az anyai szeretet már nem alakulhatott ki. Gyakran az embernél is hasonló a helyzet: Ha a csecsemőt a kórházban a szülés után hosszabb időre elválasztják az anyjától, megnő annak a valószínűsége, hogy az anyai szeretet nem alakul ki. Igaz, nem olyan nagy mértékben, és a helyzet sem annyira drámai, mint a kecskéknél, mert az ember meg is tudja tanulni az anyai szeretetet, nem csupán a hormonokra van utalva. Máskülönben az örökbefogadás egyáltalán nem lenne lehetséges: ilyenkor idegen anyák és gyerekek gyakran csak sok-sok évvel a születés után találnak egymásra.

Az örökbefogadás így a legjobb kiindulási pont annak vizsgálatához, hogy az anyai szeretet megtanulható-e, és nem pusztán ösztönös reflex. Mielőtt azonban a végére járunk ennek a kérdésnek, rávilágítanék az ösztönök mibenlétére.

Ösztönök – alacsonyabb rendű érzelmek?

Gyakran hallom: nem sokat remélhetünk attól, ha összehasonlítgatjuk az állatok érzelmeit az emberi érzelmekkel, utóvégre az állatok mindig is ösztönösen cselekedtek és éreztek, mi, emberek pedig tudatosan. Mielőtt azonban foglalkozni kezdenénk a kérdéssel, hogy vajon az ösztönös cselekvés alacsonyabb rendű-e, vizsgáljuk meg, mik is valójában az ösztönök. Az ösztön fogalmán a tudomány összefoglalóan mindazon cselekvéseket érti, amelyek tudattalanul zajlanak le, azaz nem gondolkodási folyamatok irányítják őket. Lehetnek genetikailag rögzítettek vagy tanultak; valamennyiben közös, hogy a lefutásuk nagyon gyors, ugyanis megkerülik az agyban zajló kognitív folyamatokat. Meghatározott alkalmakkor (például bosszúság esetén) gyakran hormonok szabadulnak fel és váltanak ki testi reakciókat.

Ezek szerint automatizáltan irányított biorobotok lennének az állatok?

Mielőtt elhamarkodottan ítélnénk, vessünk egy pillantást saját fajunkra. Mi sem vagyunk mentesek az ösztönös cselekedetektől. Épp ellenkezőleg. Gondoljunk csak egy forró tűzhelylapra. Ha kezünk véletlenül hozzáér, egy szempillantás alatt visszarántjuk. Szó sincs arról, hogy előtte tudatosan fontolgatnánk, valahogy így: „Olyan furcsa szag terjeng itt, mintha grillezett hús lenne, a kezem pedig hirtelen annyira megfájdult. Talán jobban tenném, ha visszarántanám.” Nem. Mindez teljesen automatikusan történik, tudatos döntés nem játszik szerepet benne. Egyszóval az embernél is működnek ösztönök, a kérdés csupán az, mennyire határozzák meg a mindennapjainkat.

Hogy tisztázzuk a dolgot, foglalkozzunk kicsit az agykutatás frissebb fejleményeivel. A lipcsei Max Planck Intézet egy 2008-ban ismertetett kutatásban meglepő összefüggéseket tett közzé. Mágneses rezonanciás képalkotás (MRI) segítségével, amely számítógépen tudja megjeleníteni az agytevékenységet, döntési helyzetekben figyeltek meg tesztszemélyeket (bal vagy jobb kézzel kellett megnyomniuk egy gombot). Mielőtt a vizsgált személyek maguk is tudatosan döntöttek volna, agyi tevékenységükből már akár hét másodperccel korábban jól leolvasható volt, hogy milyen eredményre fognak jutni. Vagyis miközben a vizsgált személyek még azon gondolkodtak, hogyan döntsenek, a cselekvés már elkezdődött. Tehát nem a tudat, hanem a tudatalatti volt az, ami a cselekvési impulzust kiváltotta. A tudat néhány másodperccel később szinte már csak a magyarázatot szolgáltatta.

Mivel az efféle folyamatok kutatása még a kezdetek kezdetén jár, egyelőre nem tudjuk megmondani, milyen típusú döntések és mekkora százalékban funkcionálnak így, s vajon tudunk-e védekezni is a tudatalattink által meghatározott folyamatok ellen. Az mindenesetre eléggé meglepő, hogy az úgynevezett szabad akarat messze a valóság mögött kullog. Az említett példában tulajdonképpen már csak a döntést közli érzékeny egónkkal, amely így igazolva látja, és mindenkor a helyzet korlátlan urának érzi magát.[1]

Sok esetben tehát az „ellenzék”, azaz a tudatalattink kormányoz. Hogy értelmünk tudatosan mennyit szabályoz, végső soron mindegy, ugyanis ösztönös reakcióink talán meglepően nagy része csupán arra utal, hogy a szorongás és a fájdalom, az öröm és a boldogság megélését egyáltalán nem zavarja, hogy kiváltásuk ösztönös volt, és nem tudatos. Az érzelmek intenzitásából ez semmit sem von le. Mostanra ugyanis már világos, hogy az érzelmek alkotják a tudatalatti nyelvét, amely a mindennapokban segít nekünk nem elmerülni az információk áradatában. A fájdalom, amit a kezünkben érzünk, amikor az hozzáér a forró sütőlaphoz, haladéktalanul cselekvésre késztet bennünket. A boldogságérzet megerősíti a pozitív cselekedeteket, a félelem pedig megóv bennünket attól, hogy eszünkkel olyan döntést hozzunk, amely veszélyes lehet. Tudatunkba csak az a néhány probléma hatol fel, amelyet valóban csupán gondolkodással lehet és kellene megoldanunk, és ott nyugodtan boncolgathatjuk őket.

Az érzések tehát alapvetően a tudatalattival és nem a tudattal kapcsolódnak össze. Ha az állatoknak nem lenne tudatuk, az csak annyit jelentene, hogy nem tudnak gondolkodni. Tudatalattival ugyanakkor minden faj rendelkezik, és mivel ennek irányító jelleggel be kell avatkoznia, minden állatnak szükségképpen vannak érzelmei is. Az ösztönös anyai szeretet tehát semmiképp sem lehet alacsonyabb rendű, ugyanis másfajta anyai szeretet egyáltalán nem létezik. Az egyetlen különbség állatok és emberek között az, hogy mi, emberek az anyai szeretetet (és más érzelmeket is) képesek vagyunk tudatosan mozgósítani – például örökbefogadás esetén. Itt szó sem lehet a születési helyzet által automatikusan kiváltott kötődésről szülők és gyermek között, hiszen az első érintkezés közöttük gyakran csak jóval később történik meg. Ennek ellenére idővel kifejlődik az ösztönös anyai szeretet, ideértve a hozzá tartozó, vérben keringő hormonkoktélt is.

Sikerült tehát végre találnunk egy olyan érzelmi, emberi területet, ahova az állatok nem juthatnak be?

Vegyük szemügyre ehhez még egyszer a mókusunkat. Kanadai kutatók több mint húsz éven át figyelték meg rokonait a Yukon folyó partján. Kereken hétezer állat képezte a kutatás tárgyát, és bár a mókusok maguknak való állatok, öt esetben fogadtak örökbe árván maradt kismókust. Igaz, minden esetben rokon mókuskölykök voltak azok, akiket idegen anya nevelt fel. Csak unokahúgokat, unokaöcsöket és unokákat fogadtak örökbe, a mókusok önfeláldozásának tehát megvannak a nyilvánvaló határai. Tisztán evolúciós szempontból ez előnyökkel jár, mert így egy nagyon hasonló öröklési állomány őrizhető meg és adható tovább.[2] Ráadásul öt eset húsz év alatt nem éppen nyomós bizonyítéka egy adoptálásbarát hozzáállásnak. Nézzünk tehát körül más fajoknál.

Netán a kutyák? 2012-ben egy francia buldog, Baby került az újságok címoldalára. Brandenburgban élt egy menhelyen, ahova egy napon hat vadmalacot hoztak. Az emsét feltehetően vadászok lőtték ki, és a csíkos csöppségeknek egymagukban nem volt esélyük az életben maradásra. Az udvaron a kis állatok zsírdús tejet kaptak – és szeretetet. A tej a gondozók cumisüvegeiből érkezett, míg a szeretetet és a meleget Baby adta. A buldog habozás nélkül örökbe fogadta az egész társaságot, és engedte, hogy a kismalacok szorosan hozzábújva aludjanak. Napközben sem vette le a szemét a lármás kis csapatról.[3] Vajon igazi örökbefogadás lenne ez? Utóvégre nem szoptatta a vadmalacokat, de ilyesmiről örökbefogadott csecsemők esetében az embernél sem beszélhetünk. Ettől eltekintve olvashatunk beszámolót olyan állatokról, akik még ezt is megtették, ilyen Yeti esete, a kubai szukáé. Az ő kölykeit egy kivételével mind elválasztották tőle, úgyhogy az állatnak sok felesleges teje volt. Mivel a portán egyidejűleg több koca is megfialt, Yeti hamarjában 14 malacot vett magához, bár azoknak élt az anyjuk. A malacok követték újdonsült anyjukat az udvarban, és az szoptatta is őket.[4]

Vajon ez az örökbefogadás tudatos formája volt? Vagy Yetinek csak fölös anyai érzelmei voltak, amiket kivetített a malacokra?

Ezt a kérdést az emberi örökbefogadás esetében is feltehetnénk, amikor is saját, erős érzelmeink keresnek és találnak célt. Még a kutyatartást vagy más háziállatok tartását is összehasonlíthatjuk különböző állatfajok közötti adoptálásokkal – elvégre egyik-másik négylábút szinte teljes értékű családtagként fogadják be emberi közösségekbe.

Akadnak azonban olyan esetek is, amikor nem a megemelkedett hormonszint vagy a felesleges tej a mozgatórugó. Mózes, a varjú, megindító példája ennek. Mindjárt rátérek. Ha a madarak elveszítik fiókáikat, felgyülemlett ösztöneik levezetésére természettől fogva adódik számukra egy második lehetőség. Egyszerűen elölről kezdenek mindent: újra költenek. De egy egyedülálló varjú, amilyen Mózes is volt, éppenséggel semmilyen késztetést nem érez, hogy más állatok felett anyáskodjék. Mózes ellenben épp egy potenciális ellenségét választotta ki erre – egy házimacskát. Igaz, a cica még igen kicsi volt, mindamellett meglehetősen gyámoltalan, az anyját ugyanis nyilvánvalóan elvesztette, és hosszabb ideje nem jutott semmilyen élelemhez. A kóborló állat Ann és Wally Collito udvarában tűnt fel. Ők ketten a Massachusetts állambeli North Attleboróban éltek, egy kis házban, és itt nyílt alkalmuk az elképesztő megfigyelésre. Itt csatlakozott a cicához a varjú, amely szemlátomást védelmébe vette a kölyköt. Földigilisztákkal és bogarakkal etette, és persze a Collito család sem nézte a történteket ölbe tett kézzel; ők is táplálták a cicát. A varjú és a szobatigris barátsága még felnőtt korukban is tartott, mígnem a madárnak öt év elteltével nyoma veszett.[5]

De térjünk még vissza az ösztönökhöz. Az, hogy az anyai érzelmeket a tudat alattinak ilyen jellegű parancsai váltják-e ki, vagy pedig tudatos megfontolás eredménye, megítélésem szerint nem jelent minőségi különbséget. Utóvégre maga az érzés (!) mindkét esetben ugyanolyan. Nem vitás, hogy az embernél mindkettő fellép, ugyanakkor bizonyára a hormonálisan kiváltott ösztönök képviselik a gyakoribb változatot. Még ha az állatok nem képesek is tudatosan előidézni az anyai szeretetet (bár a fajidegen állatkölykök örökbefogadása e tekintetben gondolkodóba ejthetne bennünket), ennek a tudat alatti módja mégiscsak megmarad, és ez legalább annyira szép és intenzív. A mókus, amely kölykét a nyaka köré tekerve cipelte a perzselően forró réten át, mély szeretetből tette ezt – ami számomra utólag annál szebbé teszi ezt az élményt.

Az emberek iránti szeretetről

Valóban tudnak szeretni bennünket az állatok? Hogy ennek az érzésnek a meglétét mennyire nehéz bizonyítani akár egyetlen fajon belül is, már láttuk, amikor a mókusokról volt szó. De hogy létezne a fajok határain túlmutató szeretet – ráadásul éppen irántunk, emberek iránt? Nehéz elhessegetni magunktól a gondolatot, hogy mindez csak merő vágyálom, mert így könnyebben viseljük el a tényt, hogy háziállatainkat fogságban tartjuk.

Vegyük még egyszer szemügyre az anyai szeretetet, mert a szeretetnek ezt a különösen erős válfaját valóban ki tudjuk provokálni, ahogy ezt már fiatalkoromban jómagam is tapasztalhattam.

A természet és a környezet már akkor érdeklődésem középpontjában állt: minden szabad percemet odakint, az erdőben vagy a Rajna menti bányatavaknál töltöttem. Utánoztam a békabrekegést, hogy kiprovokáljam válaszukat, olykor pókokat tartottam befőttesüvegekben, hogy megfigyelhessem őket, és kukacokat neveltem lisztben, hogy láthassam, miként alakulnak át fekete bogarakká. Este bújtam a könyveket az állatok viselkedését feltáró kutatásokról (ne aggódjanak, az éjjeliszekrényemen ott volt May Károly és Jack London is). Az egyik ilyen könyvben olvastam, hogy a csibéknél a bevésődés az emberrel kapcsolatban is létrejöhet. Ehhez csak ki kell költeni egy tojást, és röviddel a kibúvás előtt „beszélnünk” kell hozzá, így a kis lény odabent nem a tojóra, hanem a hozzá beszélő személyre fixálódik. Ha minden igaz, ez a kötődés a csirke egész életében megmarad. Izgalmas!

Apám ekkoriban tartott néhány tyúkot és egy kakast is az udvarban, így könnyen hozzájutottam megtermékenyített tojásokhoz. Igaz, keltetőgépem nem volt, de megtette egy régi melegítőpárna is. Ami a probléma: a tyúktojásoknak 38 fokra van szükségük a keltetés során, meg kell fordítani őket, közben pedig valamennyire le kell hűlniük. Amit egy kotlós természettől fogva pontosan tud, azt nekem egy sállal és hőmérővel kellett vesződségesen kifundálnom. Huszonegy napon át mértem a hőmérsékletet, takargattam a sállal, hol jobban, hol kevésbé a tojást, kínos precizitással fordítgattam, majd néhány nappal a várható kikelés előtt belefogtam monológjaimba. És valóban: pontosan a 21. napon egy pihés kis csomag a csőrével utat tört magának a szabadság felé, és abban a minutumban nevet is kapott tőlem: Robin Hoodnak kereszteltem el.

Hihetetlen, milyen aranyos volt a kiscsibe! Sárga tollai pöttyösek voltak, fekete gombszemeit rám meresztette. Soha nem tágított mellőlem, és ha egy pillanatra szem elől vesztett, nyomban félénk csipogásba kezdett. Akár vécére mentem, akár a tévé előtt ültem, vagy ha lefeküdtem aludni, akkor az ágyam mellett, de Robin mindig velem volt. Csak iskolaidőben kellett nehéz szívvel magára hagynom a kicsit, ám amikor hazaértem, minden alkalommal annál nagyobb örömmel üdvözölt. Csakhogy ez a bensőséges kötődés túlságosan megterhelő lett számomra. A fivérem megszánt, és időről időre átvette a gondozást, hogy néha ezt-azt Robin nélkül is tudjak csinálni, de aztán neki is elege lett belőle. Végül az időközben fiatal csirkévé cseperedett Robin egy egykori angoltanárhoz került, aki nagy állatbarát volt. A férfi és a tyúk gyorsan összebarátkozott, és még sokáig láthattuk mindkettőjüket a szomszédos faluban, amint sétálni indultak: a tanár gyalogszerrel, Robin a vállán.

Azt, hogy Robin igazi kapcsolatot épített ki, bizonyítottnak tekinthetjük. Hasonlóról számolhat be minden állattartó, aki kölyökállatoknál az anyjuk helyére lép. A feleségem által saját kezűleg felnevelt, cumisüvegből szoptatott bárányok például életük végéig nagyon ragaszkodók maradtak. Az ember itt az örökbefogadó anya szerepét játssza, ami minden esetben megindító. Ez a kötődés azonban – legalábbis a mindenkori állat számára – nem annyira önkéntes, még ha ennek köszönheti is az életét. Szebb lenne, ha egy lény szabad akaratából csatlakozna hozzánk és maradna mellettünk. De létezik egyáltalán ilyesmi?

Hogy erre válaszolni tudjunk, el kell hagynunk az anyai szeretet területét, és általánosságban is kutatnunk kell az efféle kapcsolatok után. Hiszen a mindenkori állatnak felnőttnek és így olyan helyzetben levőnek kell lennie, hogy szabadon dönthessen arról, akar-e csatlakozni hozzánk, vagy mégiscsak szívesebben maradna független. Korántsem véletlen, hogy sok macska és kutya már kölyökkorában hozzánk kerül – a kis vadócoknak így nem maradhat lehetőségük arra, hogy maguk döntsenek. Ezt mindenképp jó értelemben kell felfognunk: pár nap szoktatás után – az anyától történő elválasztás talán némi fájdalmat okoz – a néhány hetes állatkölykök gyorsan csatlakoznak az új vonatkoztatási személyhez, és pontosan úgy, ahogy a cumisüvegből táplált bárányoknál, az ilyen kötődések egész életükben felettébb intenzívek maradnak. Mindenki jól érzi magát, de a kérdés ennek ellenére továbbra is kérdés: vajon felnőtt állatok is csatlakoznak-e hozzánk szabad akaratukból?

Ami a háziállatokat illeti, a válasz egyértelmű igen. Számtalan példát hozhatunk kóborló macskákra és kutyákra, akik egyenesen ráerőszakolják magukat a gondoskodó kétlábúakra. A kérdés megválaszolásához azonban szívesebben vetnék egy pillantást a vadállatokra, ezeket ugyanis tenyésztéssel nem szelídítették meg, így nincs meg bennük a készség, hogy csatlakozzanak az emberhez. És még egy dolgot kizárnék: az eleséggel való szelídítést. Az etetett vadak ugyanis egyszerűen csak enni szeretnének, ennek érdekében pedig a megszokás egy bizonyos fokától kezdve elviselik a jelenlétünket. Hogy ez mennyire terhessé válhat, azt egy mókussal megtapasztalhatták egykori szomszédjaink is. Heteken át földimogyoróval csalogatták magukhoz az állatot, mígnem az végül már a nyitott teraszajtóig merészkedett. Örültek a kis koboldnak, aki már csaknem családtaggá vált. Ámde jaj, ha az emberi eleségadagolók nem termettek elég gyorsan a helyszínen: ilyenkor a mókus türelmetlenül kaparászott az ablakkereten, és néhány hét alatt tönkretette – a karmai borotvaélesek.

A vadon élő állatoknak az emberhez fűződő barátságára gyakrabban találunk példát a tengerekben – így a delfineknél. Egészen rendkívüli sztár Fungie, aki Írországban, a Dingle-öbölben él. Gyakran felbukkan, elkíséri útjukra a kis kirándulóhajókat, és ugrabugrál a látogatók előtt, úgyhogy igazából mágnesként vonzza a turistákat; már a hivatalos idegenforgalmi prospektusokban is hirdetik. Azoknak sem kell tartaniuk tőle, akik bemerészkednek mellé a vízbe. A hatalmas méretű hancúrozó az úszók mellé szegődik, és ezzel valami különleges boldogságélményben részesíti őket. Szelídsége nem a táplálékon múlik – mi több, a delfin ezt elutasítja.

A város élete immár több mint harminc éve elképzelhetetlen Fungie nélkül. Ugye milyen megható? Úgy tűnik, nem mindenkinek. A Die Welt című napilap ugyanis tudósokkal beszélgetett, s közben felmerült a kérdés, vajon ez az állat nem egyszerűen elmebeteg-e. Lehetséges, hogy a különc Fungie csak azért csatlakozik az emberekhez, mert a többi delfin nem kedveli?[6]

Eltekintve attól, hogy emberek állatokkal olykor hasonló okokból kötnek barátságot – például mert elveszítették a partnerüket, és magányosak – , én szívesen folytatnám a vizsgálódást hazai, szárazföldön élő állatoknál. És ez távolról sem egyszerű. A vadon élő állatok közös jellemzője ugyanis az, hogy éppenséggel vadon élnek, így rendes körülmények között nem keresik az ember társaságát. Mindehhez hozzájön még az a sok-sok tízezer év, mialatt az ember vadászott fajtársaikra. Így aztán az evolúció során tartózkodás alakult ki velünk szemben – amelyikük nem illan el időben, azt halálos veszedelem fenyegeti. Nagyon sok állatfaj számára ez mind a mai napig így van; elegendő egy pillantást vetnünk a vadászható állatok listájára. Legyen szó nagyobb emlősállatokról, például szarvasokról, őzekről és vaddisznókról, vagy kisebb négylábúakról, mint a róka és a nyúl, vagy madarakról a varjúféléktől kezdve a ludakon és a kacsákon át egészen a szalonkákig – közülük évről évre ezrével-tízezrével végzik golyózáporban. Hogy ezek az állatok némiképp bizalmatlanok az összes kétlábúval szemben, az nagyon is érthető. Annál szebb, amikor egy ilyen gyanakvó teremtmény erőt vesz magán, és mindennek dacára keresi a kapcsolatot velünk.

De mi lehet ennek a mozgatórugója? A csalétekkel való beetetés persze szóba sem jöhet, hiszen nem tudhatjuk biztosan, vajon nem a puszta éhség játszik-e szerepet a félénkség leküzdésében. Létezik ugyanakkor egy másik erő is, amely számunkra, emberek számára is nagyon fontos – a kíváncsiság. Mi ketten, a feleségem, Miriam és én legalábbis kíváncsi rénszarvasokkal találkozhattunk Lappföldön. Rendben, nem teljesen vadak, hiszen a számi őslakosság tulajdonában vannak ezek a csordák, helikopterekkel és motoros szánokkal terelik össze őket, ha levágáshoz vagy megjelöléshez ki akarnak választani állatokat. Ennek ellenére megőrizték vadon élő jellegüket, és rendszerint nagyon félénken viselkednek az emberrel szemben.

A hegyekben, a Sarek Nemzeti Parkban sátoroztunk, és én igazi korán kelőként reggel elsőként másztam ki a hálózsákból. Kicsit körülnéztem az érintetlen természet lélegzetelállító kulisszái között, amikor hirtelen valami mocorgásra lettem figyelmes a közelben. Egy rénszarvas! Egy? Á, dehogy! Több is ereszkedett lefelé a lejtőn, én meg felköltöttem Miriamot, hogy ő is láthassa az állatokat. Reggelizés közben egyre többen lettek, végül már az egész csorda összesereglett körülöttünk – kereken háromszáz állat! Egész nap ott maradtak a sátrunk közelében; egy fiatal borjú egészen egyméteres közelségbe merészkedett, hogy a sátor mellett telepedjen le egy kis sziesztára. Úgy éreztük magunkat, akár a paradicsomban.

Hogy az állatok valóban félénkek voltak, azt jól láthattuk, amikor kirándulók egy kis csoportja érkezett. Amint felbukkantak, a csorda visszavonult, hogy aztán később visszatérjen a sátrunk körüli területre. Egyes példányok eközben nyilvánvaló jelét mutatták az irántunk való erős érdeklődésnek. Tágra nyitott szemekkel és orrlyukakkal próbáltak kifürkészni bennünket, számunkra pedig ez volt az egész túra legszebb élménye. Hogy miért viseltettek ekkora bizalommal irántunk, nem tudjuk. Az állatokkal való mindennapos foglalatosságunk talán nyugodtabbá teszi a mozdulatainkat, ezért kevésbé tűnünk veszélyesnek számukra.

Hasonló példákkal bárki bárhol találkozhat, ahol nem vadásszák az állatokat. Akár Afrika nemzeti parkjaiban, akár a Galápagos-szigeteken vagy a messzi Észak tundráin – az ott élő fajoknak még nincs rossz tapasztalatuk velünk, ezért az embereket nagyon közel engedik magukhoz. És persze olykor akadnak olyan példányok is, amelyek árgus szemekkel fürkészik, ki az a területükön kóborló, szokatlan vendég. Ezek a találkozások azok, amelyek különösen boldoggá tesznek, hiszen mindkét részről teljes önkéntességen alapulnak.

Nehezen bizonyítható, hogy állat igazából, minden kényszer nélkül szerethet embert; még az én Robin Hood nevű kiscsibém sem tehetett mást, mint hogy ilyen érzelmeket alakított ki magában velem szemben. És megfordítva? Hogy az ember ismeri az állat iránt megnyilvánuló szeretetet, azt minden kutyát, macskát vagy egyéb háziállatot tartó személy tanúsíthatja. De mi a helyzet ennek a szeretetnek a minőségével? Vajon az állatok nem pusztán projekciós vagy reflexiós felületként működnek, nem csupán helyettesítik a hiányzó utódokat, az elhunyt társat, vagy pótolják embertársaink szűkösen mért figyelmét? A téma valóságos aknamező, szívesen elkerülném, ha tehetném. Ha azonban az állatok érzelmeiről beszélünk, nem térhetünk ki az elől a kérdés elől sem, hogy a mi érzelmi gondoskodásunk hogyan hat a négylábúakra.

Mindenekelőtt deformálja őket, méghozzá a szó szoros értelmében. Mert a kutyák és a macskák tenyésztésének a legtöbb esetben már rég nem az a célja, hogy különösen hasznos segítőtársaink legyenek a vadászatban (nyulak és őzek elejtésében, vagy egerek levadászásában). Ellenkezőleg, mind karakterük, mind külsejük a babusgatás és a szeretgetés iránti szükségletünkhöz alkalmazkodik. A francia buldog jó példa erre. Korábban csúnyának találtam, megrövidült pofáját pedig pisze orra mögött a redőkkel, amik miatt horkol, fogyatékosságnak. De aztán megismertem Crustyt, egy szürkéskék kan kutyát, akit néha-néha a felügyeletünkre bíznak. Egyszerűen olyan aranyos volt, hogy nem tehettem mást, nyomban a szívembe zártam; ugyan kit érdekel egy ilyen pillanatban, miképp tenyésztették. Míg más kutyáknak öt perc alatt elegük lesz a simogatásból, Crusty ezt a törődést órákon át képes élvezni. Ha abbamarad a simogatás, kérőn böködi az ember kezét, és nagy szemét ránk mereszti. A legszívesebben gazdája hasán alszik, és közben meghitten horkol.

Tényleg rossz dolog az ilyesmi? Ami azt illeti, a fajt valóban ölebnek tenyésztették ki, mondhatni eleven plüssállatnak. Hogy ez helyénvaló-e, azt itt nem szeretném megítélni, a kérdés inkább az, hogyan érzi magát a kutya a bőrében? Ha mármost a tenyésztés folytán megnövekedett a cirógatás iránti szükséglete, ráadásul még a külseje is olyan, hogy mindenki (de valóban mindenki!) azonnal ki szeretné elégíteni ezt a szükségletét, akkor a kutya szempontjából mi a probléma? Szemlátomást jól érzi magát, az ember is, az állat is azt kapja, amire szüksége van. Mindössze ennek a szükségletkielégítésnek az oka, a tenyésztés révén ebben az irányban történő genetikai módosulás az, ami némi keserű szájízt hagy maga után.

Másképpen fest a dolog, ha az állatok szükségleteit – akár természetesek, akár tenyésztés révén jöttek létre – nem veszik figyelembe. Ha az önszeretet annyira vakká tesz egyeseket, hogy az állatot kutyaruhába bújtatott emberként kezelik. Ilyenkor megeshet, hogy a túltápláltság, a kevés futtatás és a csekély mennyiségű szimatinger következtében (például hóban való séta miatt) súlyos egészségkárosodás lép fel, amellyel az agyondédelgetett állatokat halálra kínozzák.

Jegyzetek

1Simon, N.: Freier Wille – eine Illusion? In: stern.de, 2008. április 14., [Külső hivatkozás] (utolsó megtekintés: 2015. október 29.).

2[Külső hivatkozás] (utolsó megtekintés: 2015. október 29.).

3[Külső hivatkozás] (utolsó megtekintés: 2015. október 30.).

4[Külső hivatkozás] (utolsó megtekintés: 2015. november 1.).

5DeMelia, A.: The tale of Cassie and Moses. In: The Sun Chronicle, 2011. szeptember 5., [Külső hivatkozás] (utolsó megtekintés: 2011. szeptember 5.).

6Joel, A.: Mit diesem Delfin stimmt etwas nicht. In: Die Welt, 2011. december 26. [Külső hivatkozás] (utolsó megtekintés: 2015. november 30.).

Tartalom

Előszó

Anyai szeretet – a végsőkig

Ösztönök – alacsonyabb rendű érzelmek?

Az emberek iránti szeretetről

Fény pislákol a kobakban

Ostoba disznó

Hála

Csalás és ámítás

Fogják meg, tolvaj!

Csak bátran!

Feketén-fehéren

Meleg vérű méhek, hideg vérű szarvasok

Csapatintelligencia

Hátsó gondolatok

A kis egyszeregy

Merő szórakozásból

Vágyakozás

Holtomiglan-holtodiglan

Névadás

Gyász

Szégyen és megbánás

Empátia

Altruizmus

Nevelés

Hogy lehet megszabadulni a kölyköktől?

A vad vad marad

Szalonkapiszka

Egy különleges illatjegy

Kényelem

Rossz időjárás

Fájdalom

Félelem

Arisztokrácia

Jó és gonosz

Ha jön az álommanó

Állati jövendölések

Az állatok is megöregszenek

Idegen világok

Mesterséges életterek

Az ember szolgálatában

Közlések

Hol lakozik a lélek?

Utószó: vissza egy lépéssel!

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Park Könyvkiadó

www.parkkiado.hu
www.facebook.com/parkkonyvkiado

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes
ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban
www.booklove.hu

Forgalmazza
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Elektronikus könyv Bíró Botond

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – Apache License 2.0
Open Sans – SIL Open Font Licence