Megtiszteltetés a jövőről írni. Ez a jövő ugyan még nem érkezett el, de már ott kopogtat az ajtón, és hiba lenne figyelmen kívül hagyni a következményeit. Bár a regény fikció, igyekeztem valós képet festeni a mesterséges intelligencia térnyerésének veszélyeiről. Nem tagadom, akadtak olyan pillanatok, amikor magam is elborzadtam attól a világtól, amely talán ránk vár. Sajnos csak utasok  vagyunk a vízesés felé sodródó hajón, de az egyén felelőssége most, ha lehet, még inkább felértékelődött. Csupán remélni merem, hogy ez a jövő így, ebben a formában nem válik valóra. Várnay Benett mindenesetre helyettünk is harcol. A maga módján. Örömmel invitállak, kedves olvasó, erre az izgalmas utazásra…

RÖVID, HIDEG SZEPTEMBERI nap volt Bécsben. A felhők megszűrték a nap sugarait, és a sápadt fényben tündöklő város bánatos arcát mutatta. Eső kopogott a sietősen dolgukra igyekvő emberek talpa alatt, halk ütemben dúdolva a természet finom nótáját, amely egyfajta megnyugtató hátteret biztosított a modern és egyre gyorsuló városi életben. Pedig a bécsiek, akárcsak a többi nagyváros lakói, mindent megtettek, hogy a betonrengeteg apránként, de annál biztosabban feleméssze a természetes világ utolsó bástyáit. A városvezetők időnként igyekeztek gátat szabni a modernizáció térnyerésének, de ezek inkább csak amolyan látszatintézkedések voltak, melyek a szavazópolgárok értékes striguláinak szóltak. Valójában senki nem akarta feladni a kényelmet a nagyobb jóért, de megnyugtatta őket a tudat, hogy időnként felvehetik az álcájukat, és széttárhatják a kezüket, mondván, ez nem rajtuk múlik. Némely lakóházak még magukon viselték a születésük évszámát, nem mintha ez sokakat érdekelt volna. A bűnözésnek helyet adó egykori építészeti őskövületek jobbára narkósok és lecsúszott hajléktalanok számára biztosítottak fedelet a kinti viszontagságos idő elől. A madárcsicsergés helyére dühös kiáltások és fájdalmas sikolyok költöztek, mintegy jelezvén az új irányt, amerre a világ haladt. Az időjárás pedig mintha igazodott volna a város torzulásához: bánatos és szeles volt, az esőcseppek könnyzáporként zúdultak a lakókra.

Másnap tiszta volt az égbolt, éles és hideg fény töltötte meg élettel az utcákat. Akadtak néhányan, akik a kedvező időjárástól kedvet kapva pólóban merészkedtek ki az utcára. Két kölyök focilabdát rugdosva haladt előre az utcán, miközben önfeledten nevetgéltek. Mikor bekanyarodtak a következő sarkon, majdnem nekiütköztek egy fiatalembernek, aki gyors léptekkel haladt. Varga Kende dühös szemeket meresztett a gyerekekre, és akkorát rúgott a játékszerbe, hogy a labda az útra pattant, majd az egyik autó szélvédőjének vágódott. A kocsi sofőrje hirtelen jobbra rántotta a kormányt. Pont abba az irányba, ahol egy babakocsit tologató nő haladt. Az éles sikoly messzire hasított a levegőben. A férfi, aki az autót vezette, mintha lassított felvételként látta volna, ahogy a kocsi nekicsapódott a babakocsinak, ami felborult és a padkának csúszott. A nő üvöltve szaladt a gyerekéhez, míg a férfi próbált levegőhöz jutni. A légzsák kinyílt, ő pedig érezte, hogy a melle nagy ütést kapott.

Varga Kende ekkor már messze járt; átnyargalt az úton, majd futni kezdett. A következő utcasarkon egy másodpercre megállt, hogy vessen egy pillantást hátra, de nem látta azt. Vagy őt. Mert maga sem tudta, hogy ami üldözi, az micsoda: élő avagy mesterséges. A technológia kifigurázza az emberi tudatot, különösen, mikor az a tudat a feltalálójához tartozik, aki azt hiszi, hogy amit teremtett, az gúzsba van kötve, nem képes túlszárnyalni őt. Ostobaság! Érezte, hogy a gyomortartalma feltörőben van. Már megint. Ugyanaz a hányinger kerülgette, ami minden alkalommal megkörnyékezte, mikor tudatosult benne, hogy milyen veszélyt szabadítottak rá az emberiségre. És még csak nem is sejtik! Fogalmuk sincs, hogy a régi életük odalett! Ostobák! Az újat pedig, akár egy hibás részecske, amely elrejtőzik a forgatagban, megfertőzi és romba dönti az inváziós faj.

Az órájára pillantott: a pulzusa az egekbe szökött. Drága vacak, gondolta, és a szíve szerint messzire hajította volna. Csak arra szolgál, hogy felidegesítse. Az orvosa szerint tizennyolc évesen túl magas a vérnyomása és a cukra. Örökletes betegség, ami a hasonló korú fiatalok közel öt százalékát gyötri.

És ő pont beleesett ebbe az öt százalékba. Nagy szívás!

De most nem a vérnyomása és a cukra volt a legnagyobb baja. Hátrafordult, de továbbra sem látta. Érezte, hogy a végtagjai elnehezülnek, a fájdalom belemart a tüdejébe. Vett egy nagy levegőt. Majd még egyet és még egyet. Talán lerázta. De ha nem, akkor… nem tudta, hogy mi lesz. Valahol vágyott rá, hogy vége legyen. Egyszer olvasott egy cikket, amiben azt taglalták, hogy nincs az a félelem és fájdalom, ami felülírná az életben maradás ösztönét. Talán ez is átalakul az idők során, futott át a fején. Azok, akik öngyilkosságot követnek el, talán már az evolúció következő lépcsőfokát tapossák, gondolta.

Ismét futni kezdett. Úgy ötven méter után kijutott a Mollardgasse sarkára. Az út meredek volt, úgy tűnt, mintha a felhők közé vezetne. Nekidőlt a lakóház falának. Már közel volt. Megpillantott egy férfit, aki elbiciklizett az ellenkező irányba. Kocka alakú hátitáskát viselt, amin az egyik ételkiszállító cég címere díszelgett. Micsoda egyszerű élete van, gondolta, és vágyni kezdett rá, hogy neki is olyan legyen: az legyen a legfőbb gondja, hogy időben odaér-e a címre.

Hogy kedvesen mosolyogjon a busás jatt reményében.

Hogy várja a telefonja pityegését a következő rendelés reményében.

A legtöbb futár hozzá hasonló korú. Apró eurókat keresnek, amiket haszontalan dolgokra költenek.

De boldogok.

Vele ellentétben.

És élnek.

Vele ellentétben. Már ha nem éri el a menedékét…

Erőt merített a férfiból, aki ellentmondást nem tűrő elszántsággal hajtott a felfelé kanyargó utcán. Az óra, amit az apjától kapott, rezgett. A pulzus ideális tartományon kívül, írta a készülék. Ócska vacak! Megfogta, kioldozta a szíját, és eldobta. A tekintete találkozott egy fiúéval, aki kosárlabdát szorongatva a hóna alatt sietett az egyik streetballpályára. A srác pillantása az órára siklott, Kende pedig biccentett neki. A tiéd, gondolta. Nekem már nincs szükségem rá. Aztán futni kezdett. Bőszen mosolygott, ahogy megértette, hogy az órával együtt az utolsó láthatatlan bilincset is levetette magáról, amit egész életében viselt. Jelképes pillanat volt; végre szabad lehet!

És akkor megpillantotta. Az ember vagy gép ott haladt közvetlenül mögötte. Nem fáradt el. Egyenletes ütemben mozgott, és őt kereste a tekintetével. Az arca közönyösnek tűnt, a kezei egy ütemre mozogtak, mintha csak könnyed kocogásra vállalkozna. Kendének ezúttal nem volt szüksége pulzusmérőre, hogy érezze, a szíve meglódult, az adrenalin egyre erősebben pulzálódik a testében.

Az ismerős utak ismeretlenül integettek, ahogy az egyik sarkot elhagyva sietősen ráfordult a másikra. Pedig olyan sok időt töltött ezen a környéken! Különösen éjszakánként szeretett itt sétálni. A hangulatos fényekben régi, már-már elfeledett emlékek bujkáltak. Akkor még nem nehezedett rá a felelősség, ami fojtogatta.

Az apja felelőssége.

Már nincs messze. Érezte, hogy a teste fokozatosan lázadozik a tudata ellen, de egy kicsit még ki kell tartania. Mindjárt ott lesz. És akkor talán az a valami végre leszáll róla. Akkor megkegyelmez neki azok után, hogy nem tartotta be az apja szabályait. Kende lihegve átnyargalt a zebrán, majd egy utolsó kanyart vett. Ekkor megpillantotta: az MI-központ üvegépülete ott magasodott előtte azzal a felirattal, hogy HUMANOID. Vágyott rá, mint anya a rég nem látott gyermekére. Ezernyi ablaka úgy figyelt, mint megannyi különálló szem; óvatosan kísérték minden mozdulatát.

Belépett az ajtón, és megkerülte a robotkart, ami azonosította. A retinavizsgáló már minden bizonnyal elvégezte a dolgát, mivel nem álltak az útjába. Levette a sapkáját, megborzolta barna haját, odaintett a recepciósnak, majd egyenesen a mellékhelyiségbe sietett. Az ajtó becsukódott, majd csend telepedett a helyiségre. A tükör előtt állt, és egy ideig csak bámulta a saját szemét. Hogy juthatott idáig? A szép, szimmetrikus arca nyúzott volt, a haja kócos, a szemei rémültek, akár a sarokba szorított prédáé. Elhúzta a száját, és az apró pöttyöt vizsgálta a szája sarkán. Anyajegy. Milyen érdekes! Régen úgy hitték, hogy az anyajegyek az anya terhesség alatti élményeinek, félelmeinek, kívánságainak lenyomatát jelentik. Megsimogatta a fekete pontot, majd az a gondolat furakodott a fejébe, hogy azoknak nincs anyajegyük. Furcsa! Mindenben hasonlítanak az emberekre, ezt az egyet leszámítva.

Kende az arcába locsolt egy kevéske vizet, majd kisietett a helyiségből. A folyosó üresen tátongott, a falakat mozgóképek borították. Az egyik panelen egy szavanna tárult fel, aranyfényben fürdő dombokkal. Egy gepárd suhant végig a tájon, majd egyetlen lendülettel átvetette magát a szomszédos kijelzőre – mintha maga a fal lenne a vadászmező. A digitális állat mozdulatai folyamatosan követték Kendét, amíg el nem ért az apja irodájáig. Halk kattanás után az ajtó kitárult. Kende volt az egyetlen az apján kívül, akinek szabad bejárása volt ide. Nem szeretett belépni a szobába, sőt, gyűlölte, ha ide kellett jönnie. Mindig emlékeztette arra, hogy az ember halandó, és hogy az életük nem tart örökké, ami pedig az elmúlás után vár rájuk, az a tömör feketeség. A gépek ugyanakkor némán hirdették, hogy ők kortalanok, túlélik őket, a gyerekeiket és az ő gyerekeiket is.

Kende leült az oldalsó székbe, és fülelt, miközben egy meleg izzadságcsepp gördült le a homlokáról. Az ajtó előtt megállt valaki odakint. Hallotta, hogy az a másik fülel, már ha egyáltalán tudnak fülelni. A szenzorjaik tökéletesebbek, mint bármelyik hallószerv, amit a természet megalkotott. Kende nyelt egy nagyot, mikor látta, hogy az ajtó felett a jelzés zöldre vált.

Senki nem tud ide belépni az apján és rajta kívül.

Senki.

Ő vajon egy senki lenne? Az a valami? Mert az ajtó kinyílt, és belépett.

Egymásra néztek. Aztán amikor az izzadságcsepp lehullt a kövekből kirakott padlóra, az előtte álló teremtmény hat gyors lépéssel ott termett előtte. Kende azon kapta magát, hogy térdre borult előtte, és megragadta a lábát. Abban a pillanatban elveszítette minden emberi méltóságát, csupán egy dolog járt a fejében: élni akart! Groteszk módon bevillant neki egy újságcikk, amiben a következő evolúciós lépcsőfokról írtak: az ember számára nem az élet lesz a legfontosabb. Felnézett. A szeme csordultig volt könnyekkel. Aztán szóra nyitotta a száját. Könyörgött. Sírt. Ám az a szempár, ami visszanézett rá, üres volt. Rideg. Nyomokban sem tartalmazott együttérzést.

Az ütés úgy vitte le, mintha autó csapta volna el; a levegő kiszökött belőle, a torka összeszorult. Egy pillanatig csak a csendet hallotta, aztán visszakapcsolt a zaj. A teste nem mozdult, de a szeme nyitva volt. Fölötte állt az alak, mozdulatlanul, fémes, hideg tekintettel. Kende gondolatai megbénultak, akár egy operációs rendszer, amelyre túl sok adatot zúdítottak egyszerre. Érezte, hogy a végtagjai nem engedelmeskednek az akaratának, de a szeme fokozatosan kitisztult. A hátán feküdt, az a valami pedig fölötte állt. Találkozott a tekintetük. A gépek nem éreznek: ez az első törvény, amit az apja tanított neki. A gépek soha, semmilyen formában nem érezhetnek.

A második ütés hatására egy pillanatra elment a látása. Azt hitte, hogy vége van, hogy nem kell többé rettegnie az elmúlástól, mert az már ott dörömbölt az ajtaján, és örömmel nyitotta ki neki. De a füle, a hallása a szobában maradt. Sűrű pislogás után a köd kitisztult, és áramvonalasan ugyan, de a képek formát öltöttek előtte. Az apja szerint a második törvény kötelezte őket arra, hogy engedelmeskedjenek az ember kérésének; mindig, minden körülmények közepette.

A harmadik és egyben utolsó ütés után elszakadt a valóságtól.

Azt mondják, hogy az emberi agy még percekig életképes marad a halál pillanatában, majd ahogy az agysejtek fokozatosan kezdenek elsorvadni az oxigénhiányos állapotban, úgy szűnünk meg létezni. Furcsa. Hogy mi történik ebben a négy-hat percben? Kende fiatalabb korábban gyakran gondolkodott rajta. Maga sem tudta, hogy miért érdekli ennyire a téma, de kíváncsi volt, hogy milyen emlékek jönnek elő a meghalt, ám még mindig élő ember elméjéből. Ahogy ott feküdt, az édesanyját látta maga előtt. Egy tó partján álltak egymásba kapaszkodva, a vízen csónak úszott feléjük. Bemásztak, és egymásra mosolyogtak. Odadőlt az anyja ölébe, aki gyerekkori mesét dúdolt neki. A nap sütött a tiszta égbolton, a víz lágyan ringatta a csónakot. Percekig nem történt semmi. Vagy akár egy örökkévalóságig. Aztán megnyílt az égbolt, Kende pedig a fényárba nézett.

A tizennyolc éves fiú elbúcsúzott a földi élettől.

Az anyja ölében.

Véresen, az apja irodájának padlóján.

Az utolsó, harmadik törvény: a robot nem emelhet kezet emberre.

Kende egy másodpercre visszanézett fentről, arra a valamire, ami elvette tőle az életet, arra az ördögi teremtményre, aminek talán meg sem szabadott volna születnie.

A tekintete még mindig üres volt. Üres, mint a felhők fölötti világ.

Aztán felüvöltött, és hagyta, hogy elsodorja a fájdalom…

MOLNÁR BIANKA A SZÁJÁHOZ emelte diétás kóláját, amit az egyik gyorsétteremben vásárolt idefelé jövet, majd ivott egy kortyot. A Budapesti Fegyház és Börtön intézetének üres, bútorozatlan szobájában várakozott. Azután a szájához nyúlt, és leszedegette a papírból készült szívószál maradványait az ajkáról. Végül inkább kivette az egészet az italból, és a pohárból itta ki a maradékot.

Miközben várakozott, Molnár Bianka némi idegességet érzett. Nem gyakran rendelik ki olyan elítéltekhez, akik gyilkosság miatt kerültek rács mögé. Olyanokhoz pedig pláne nem, akik egykoron arra tették fel az életüket, hogy a bűnözőket erre a helyre juttassák. Márpedig a fickó nyomozó volt, ráadásul az egyik legkiválóbb a szakmájában. Híres, elismert, ellentmondásos és… elítélt. Nem pont ebben a sorrendben, de talán így lehetne összegezni azt, amit róla gondolt. Alig akarta elhinni, amikor megcsörrent a telefonja, és a köztársasági elnök megbízatásából az igazságügyi miniszter szólt bele a készülékbe. A hívás meglehetősen rövid volt, de annál tartalmasabb, majd két öltönyös fazonnal találkozott, akik elkísérték a politikushoz. Hétpecsétes titok, mondták, majd aláírattak vele egy sor dokumentumot, amelyek garantálták, hogy még csak eszébe se jusson valaha is előhozakodni az üggyel. Ideje sem volt átolvasni, nemhogy felfogni, hogy mi állt a titoktartási szerződésben, az azonban eljutott a tudatáig, hogy egy férfi kegyelmet kapott. Hogy miért? A pontos részletekről fogalma sem volt, nem kötötték az orrára. Hogy miért pont ő kapott kegyelmet? Arról pedig még inkább nem volt fogalma. Azt azonban kristálytisztán tudta, hogy miért ítélték el: emberölésért.

Körülnézett a helyiségben, és felidézte az igazságügyi miniszter szavait: Senki, de főleg a sajtó nem tudhatja meg, hogy kiengedjük. Nyugalomra van szükségünk, és főleg neki lesz szüksége nyugalomra. Ha kikerült, egyből elvisszük az országból. Ott aztán a feladatára koncentrálhat. Nem lesz egyszerű, de ha mindenki betartja az előírást, minden flottul megy majd. Furcsa, hogy itt ül, a csupasz falakat bámulja, és azon agyal, hogy mit mondjon majd neki, amikor először pillantanak egymás szemébe. Az elmúlt napokban a köztársasági elnök emberei részben elárultak neki ezt-azt. Bianka úgy sejtette, hogy valami nagy dolog történt külföldön. Azt is sikerült kiszednie belőlük, hogy egy speciális bűnesetről van szó Bécsben. Gyilkosság. A belbiztonsági szolgálat bevonásával. Köze van az MI-technológiai központhoz. És ennyi. Bianka rákeresett a nyilvántartásban, de nem talált semmit, ami segített volna neki összekötni a szálakat. Továbbra sem értette, hogy a köztársasági kegyelem, az egykori nyomozó, aki gyilkosságért ül, és egy bécsi gyilkosság hogyan keveredik össze. Attól eltekintve persze, hogy az elkövető kiléte most először talán egy mesterséges tudattal bíró entitás.

Kínjában fogta a papírpoharat, majd visszahelyezte a papír szívószálat, és jól megszívta. Szó szerint. Az anyag szétmállott, így mintha valami darabos akármit nyelt volna le. Halkan szitkozódott. Ez eddig nem az ő napja. Reggel nem találta a kocsikulcsát, a gyorsétteremnél vagy negyedórán át várakoztatták, most pedig kólában áztatott papírt iszik, és fogalma sincs, mit mondjon a férfinak.

Szerencsére nem kellett sokáig főnie a levében. A helyiség ajtaja kinyílt. Előbb egy rendőrt pillantott meg, majd mögötte egy börtönőrt, végül pedig egy megbilincselt férfit. Szakállas volt, de kopasz. Magas, sokkal magasabb, mint ahogy a képek alapján hitte volna. A teste viszonylag vékony, de az a csontos típus, aki közelharc során nagyon kellemetlen ellenfél lehet. A szeme pedig… Bianka nem tudta, hogy mit gondoljon a pillantásáról. Egyszerre tűnt kedvesnek és vadnak.

A férfi leült vele szemben, és némán ráemelte a pillantását. Bianka fészkelődött, majd rögtön meg is bánta a dolgot. Olybá tűnt, hogy kettejük közül ő viselkedik úgy, mint aki zavarban van.

– Kér kávét? – kérdezte, és azon kapta magát, hogy a férfi korán töri a fejét. Mennyi lehet? Negyvenöt? Ötven? Meg kellett volna néznie az anyagban.

– Már ittam – felelte a férfi, és vetett egy pillantást a pohárra. Mintha elmosolyodott volna, ahogy a gusztustalan papírdarabkákat mustrálta. – A környezetvédelem felé a papír szívószálakon vezet az út, nem igaz?

– Van egy kiadó apartmanom – mondta Bianka, majd megfogta a poharat, és inkább kidobta a kukába. – Télen a vendégeim felfűtenek közel harminc fokra, míg nyáron a klímát tizennyolcra állítják. Sosem értettem, mi ebben a logika.

– Logikát keresni az emberi butaságban logikátlan gondolkodásra vall.

Bianka bólintott. Megállapította, hogy a férfi hanglejtése pont olyan, mint a pillantása: titokzatos és kifinomult.

– De, gondolom, nem azért jött ide, hogy az emberi ostobaságról társalogjunk – folytatta a férfi. A kezét az asztalra tette, amitől a lánc megcsörrent. Bianka rápillantott a csuklójára, és azon gondolkodott, hogy milyen lehetett pont neki arra a helyre kerülni, ahova másokat juttatott.

Felemelte a fejét, és bólintott.

– Az igazságügyi miniszter és közvetve a köztársasági elnök megbízatásából vagyok itt. – Tartott egy lélegzetvételnyi szünetet, mivel kíváncsi volt, hogy milyen reakciót kap. A férfi arca azonban nem árulta el az érzéseit. – Kegyelemben részesítették, Várnay Benett. A mai napon szabadon távozhat a Budapesti Fegyház és Börtön intézetéből. Nem lesz priusza, nem kell attól tartania, hogy további szankciókkal járna a maga által elkövetett emberölési bűncselekmény.

Bianka némi bosszúságot érzett, és már majdnem meg is jegyezte, hogy általában rossz hírek hozója szokott lenni, míg most épp az ellenkezője történt: egy ember szabadságának kiszolgálója lehet. Ez azonban láthatóan nem hatotta meg a férfit, aki mozdulatlanul figyelte, még csak nem is pislantott, mintha nem akarna elszalasztani egyetlen másodpercet sem a szeme elé táruló látványból.

Bianka arrébb tűrte a szemébe lógó göndör hajszálakat. Valójában nem zavarta, egyszerűen csak nem bírta elviselni a tétlenséget. Érezte, hogy a szívverése felgyorsul, bár nem értette, hogy miért. Ez a Várnay Benett nem mutatta jelét, hogy bármit is szándékozik reagálni; kettejük közül ő maradt meg higgadtnak, ami bosszantotta Biankát. Általában a férfiak keresik a társaságát, de zavarban is vannak a közelében. Ez főképp annak tudható be, hogy a kifinomult, de megdöntésre szánt prédát látják benne. Az ORFK-nál csináltak egy névtelen felmérést, egy úgynevezett kapcsolati hálót, amelyben arra voltak kíváncsiak, hogy az egyes szervezeti köröknél dolgozó kollégák kikkel jönnek ki a legjobban. Bianka volt az egyik gócpont a kimutatás alapjául szolgáló diagramon: még azokhoz a kollégákhoz is vastag vonalak kötötték, akikkel életében egy szót sem váltott. Később, bár ennek eredményét hivatalosan sosem erősítették meg, egy névtelen kérdőívben arra próbáltak meg választ találni, hogy egyes rendőrök miért népszerűbbek a többinél. Nem sokkal később Biankával elbeszélgetett a felettese, és burkoltan arra kérte, hogy ha lehet, óvakodjon attól, hogy kihívó ruhákat viseljen. Amikor visszakérdezett, hogy miért, nem kapott egyértelmű választ, ám később az egyik informatikus, aki nem mellesleg mindig megbámulja az ebédek során, elkotyogta neki, hogy a fél rendőrség plátói módon áhítozik utána. Szeretik a szép nőket. És szeretik a karrierista nőket. Megdugni. Ezt persze nem tette hozzá, miközben a tekintete a dekoltázsára vándorolt. Bianka megértette: a szép, magas pozícióban dolgozó nők „megfektetése” perverz élvezeteket válthat ki a férfiakból, akár alatta dolgoznak, akár felette. Nem haragudott miatta. Ez amolyan ösztönszerű reakció lehet, amely az evolúciós folyamatok során mélyen beléjük lett kódolva. Nyíltan sosem érte semmiféle atrocitás, még a rendőrségi eseményeken sem, ahol néhányan felöntöttek a garatra. Lopott pillantások és egy-két gyanús elnémulás, mikor a közelükbe ér, szóval ez volt a maximum. Ám részben ennek köszönhetően váltott pályát. Amikor megkeresték, hogy dolgozzon a köztársasági elnök keze alá, nem sokat hezitált. Úgy érezte, elege van abból, hogy mindig mások vágyainak tárgya legyen. A köztársasági elnök hivatalában a hierarchia szigorúbb és átláthatóbb volt. Bízott benne, hogy ott a munkája alapján ítélik meg, nem a szoknyája hosszáról. És végső soron igaza lett.

Ám most nem kapott olyan pillantást. A vele szemben ülő férfi egyszerűen, közönyösen nézte, egy csepp sóvárgás vagy vonzalom sem ült a barna szempárban. Már-már unottnak tűnt, olyannak, mint aki pontosan tudja, hogy mit gondol, mit tervez, miért van itt. Mint aki átlát rajta.

– Végeztünk? – hangzott a kérdés. Recsegős hangja volt. Unott.

Bianka elolvasott néhány cikket Várnay Benettről, miután a köztársasági elnök felkereste. Balhés figura, de kiváló nyomozó. Valamennyi gyilkossági ügyét megoldotta. Ivott, sőt a sorozatgyilkossági ügyének titkosított aktái között rátalált egy orvosi jelentésre, mely szerint narkotikumokkal is élt. De így is elkapott egy férfit, aki középkorú női áldozatokat gyilkolt meg egyre rövidülő időintervallumokat követően Budapesten. Aztán a letartóztatás után fejbe lőtte a sorozatgyilkost.

Miután megbilincselték.

A rendőrségi kocsiban.

A nyomozati anyag nem fedte fel, hogy milyen okok vezettek el odáig, hogy meghúzta a ravaszt, de egyes pletykák szerint egy elrabolt kislány miatt tette. Aztán börtönbe került, erre a helyre.

Majd nem sokkal később megszökött.

Innen, az egyik, ha nem a legjobban őrzött büntetés-végrehajtási intézetből.

Bianka alig akart hinni a szemének, mikor a nyomozati anyagot átlapozta. Az ugyanis kiderült belőle, hogy el akart kapni egy korrupt, bűnöző rendőrt, akit az alvilági maffia hálózott be. Miután sikerrel járt, magához bilincselte az elkövetőt, és megvárta, hogy kiérjenek a rendőrök, akiket ő értesített. Holott tudta, hogy ezzel a saját szabadságát is eldobja magától. Benettet visszaszállították ide, és az elmúlt hosszú években remete életmódot folytatott. Bianka úgy tudta, hogy sokat olvas, és még könyveket is elkezdett írni, viszont látogatókat nem fogadott.

– Maga nem került kapcsolatba a mesterséges intelligenciával az itt töltött ideje alatt.

Kapott egy érdeklődő pillantást. Ez más volt, mint a korábbiak. Bianka biztosra vette, hogy ezzel a sokat sejtető mondattal végre sikerült felkeltenie az egykori nyomozó figyelmét.

– A köztársasági elnök egyetlen feltételhez kötötte a szabadon bocsátásának elrendelését – folytatta Bianka, és valamiért elégedettséggel töltötte el, hogy sikerült valami olyat mondania, amivel kiérdemelte a férfi kíváncsiságát. – Bécsben meggyilkoltak egy tizennyolc éves fiatal férfit. A holttestet az édesapja irodájában fedezték fel. A végtagjait levágták, a szemét kikaparták a helyéről. A szíve a holttest mellé volt fektetve. – Bianka nyelt egyet. Látta a fotókat, de ilyen embertelen gyilkossággal a rendőrségnél töltött pályafutása során nem találkozott. – A biztonsági kamerákat valaki kikapcsolta az épületben. A recepción dolgozó nő szerint a vállalati központ üresen állt, kizárólag a titkárnő és a meggyilkolt fiú édesapja tartózkodott odabent. Az utcai térfigyelő kamerák alátámasztották a recepciós vallomását. Mindez Európa legnagyobb mesterségesintelligencia-kutató központjában történt.

Bianka tartott egy lélegzetvételnyi szünetet. Meg kellett állapítania, hogy ismét ugyanarra a megállapításra jutott: ez eddig egy klasszikus gyilkosságnak tűnik. De akkor miért van itt? Mi olyan különleges ebben az ügyben, hogy köztársasági elnöki kegyelmet adjanak?

– Varga Mátyást, a meggyilkolt fiú édesapját letartóztatták, ugyanakkor a technikai nyomok begyűjtése során nem találtak olyan bizonyítékokat, amelyek egyértelműen bizonyítanák a bűnösségét. – Tehát hamarosan ki fogják engedni. Ezt inkább csak magában tette hozzá.

A férfi felnézett, majd mintha elmosolyodott volna. Bianka úgy ítélte meg, hogy ez a gesztus más, mint az iménti.

– A térfigyelő kamerák szerint valami üldözte a fiút – folytatta, majd megvonta a vállát. – Az épület ugyanakkor üres volt, ahogy említettem. Oda nem követte.

Benett oldalra biccentette a fejét. Olybá tűnt, mintha egyszeriben a kemény, elutasító vonásai ellágyultak volna, a közönyös arckifejezés helyén kedvesség és érdeklődés nyomai jelentek meg. Mint a téli hideget felváltó jóleső tavaszi fuvallat.

– Azt mondta, hogy valami – szólalt meg végre. – Mit ért a valami alatt?

Bianka elmosolyodott. A férfi átment az első teszten.

– Pontosan tudja, hogy mit értek valami alatt. Nem ugorhatnánk át az erőfitogtatást?

– Tehát a feltételezéseik szerint a mesterséges intelligencia meggyilkolt egy embert.

– A feltalálójának a gyerekét, aki mindössze tizennyolc éves volt. És nem… nem feltételezünk semmit, de igen, van egy ilyen eshetőség is.

– És azt akarják, hogy én nyomozzak az ügyben.

Bianka erre már nem szólt semmit.

A férfi első ízben mozdította meg a kezét, mióta az asztalra rakta.

– Én, aki gyilkosságért és börtönszökésért ülök, és aki életében egy percet sem foglalkozott a maguk világát meghódító mesterséges intelligenciával. Mondták már maguknak, hogy irtó rossz a humorérzékük? – Azzal felnevetett. Úgy nevetett, mintha a világ összes viccének meghallgatása után egyszerre szabadulna fel belőle minden jókedv és öröm.

– A rendőrségnek korlátozottak a lehetőségei az ügyben – emelte meg a hangját Bianka, és igyekezett újra hivatalos mederbe terelni a beszélgetést. Közelebb hajolt. – A törvény nem rendelkezik olyan esetekben, ahol gép tehető felelőssé gyilkosságért; nem létezik jogszabály, amely kimondaná, hogy mesterséges intelligencia vagy robot emberölésért felelősségre vonható. Az egész jogrendszerünk abból indul ki, hogy a gyilkos minden esetben emberi lény, így senki sem számolt másféle lehetőséggel. Az ügy hivatalosan ugyan létezik, de sok a buktató. Egyfajta aknamezőn járnak, ha úgy tetszik.

Bianka hátradőlt a székén. Összeillesztette az ujjbegyeit, és a férfit figyelte.

A másodpercek csendben teltek. Benett végül megköszörülte a torkát.

– Tehát az ügy pont úgy létezik, ahogy én: elcseszve.

– Részben ezért akarják, hogy maga is beszálljon a nyomozásba. De diszkréten. Hivatalos megbízatás nélkül. Csatlakozik a nyomozócsoporthoz, de szabad kezet kap.

– Amíg ki nem derül, hogy ki a gyilkos.

– Hogy ember vagy gép – bólintott Bianka. – Ha az előbbi, akkor azonnal elnyeri a szabadságát. A rendőrség átveszi magától az ügyet, és maga mintha ott sem lett volna, eltűnik.

– És ha az utóbbi?

Bianka megrántotta a vállát. Ő sem tudta, hogy mi lesz akkor.

A férfi megdörgölte a hanyagul borotvált állát. Az arca mosolygott ugyan, de a szeme már komoly volt.

– Mit akarnak tőlem pontosan?

– Hogy találjon bizonyítékot, ami alapján minden kétséget kizáróan el lehet ítélni a gyilkost.

– Ami akár robot is lehet.

– Vagy találjon bizonyítékot, amivel fel lehet menteni.

– A robotot – ismételte meg Benett.

– Ez az ajánlatunk. – Bianka hátratolta a székét, és felállt. Még mielőtt kifelé indult volna, odahajolt a férfihoz. – Nincs gondolkodási ideje. Egy percet adok, hogy döntsön. – Azzal előhúzott egy paksamétát, odatolta a férfi elé, majd megnyomta a stopper gombját az óráján.

Látta, hogy a barna szempár végigsiklik a dokumentumon, majd megállapodott rajta.

– Hány másodpercnél járunk? – kérdezte szórakozottan.

Bianka a számlálóra pillantott.

– Még van negyven – vetette oda.

– Nézze a jó oldalát. Még negyven másodpercig élvezheti a társaságomat.

A férfi hátradőlt, Bianka pedig a mézesmázos mosolyra pillantva rájött, hogy ez már a játék része. Várnay Benett pont olyan lekezelő és megnyerő, kedves és bunkó, mint ahogy állították róla.

Tíz másodpercnél a férfi megfogta a tollat.

Ötnél odaillesztette a toll hegyét a lap aljára, és belenézett a szemébe.

Kettőnél aláfirkantotta.

– Sohasem volt még izgalmasabb randin, nem igaz? – mondta, majd odahajította a tollat, a tekintetét pedig a reflexiós üvegbe fúrta. – Mire várnak? Sietnünk kell megmenteni az emberiséget a gonosz kis robotoktól.

Bianka még elcsípte a férfi kacsintását, miközben kifelé haladt. Izgalmas ügy ez.

Drámai, hátborzongató, izgalmas és elcseszett. Ez utóbbi szót elsősorban Várnay Benett miatt tette hozzá.

– EVOLÚCIÓS ELMÉLET – sóhajtott fel Gerhard Bastian, és kipillantott a Mariahilfer Straße emberektől zsúfolt részére, amely az őszi hideg ellenére továbbra is vonzotta a turistákat. Ez volt a legfőbb gondjuk az életben, hogy milyen ruhát, parfümöt és egyéb termékeket válasszanak maguknak. Alkalmanként még irigyelte is őket. Eljutott odáig, hogy a megvetése idővel átalakult egyfajta vágyakozássá, hogy ő is ilyen egyszerű életet élhessen. Visszafordult a férfi felé, és ismét sóhajtott egyet. – A legtöbben, bár ezt talán maguk előtt is titkolják, azért ódzkodnak a mesterséges intelligenciától, vagy köznapibb nyelven a robotoktól, mivel azok egész egyszerűen nem öregszenek. Márpedig akad itt egy alapvető szabálya a természetes életnek: megszületünk, élünk, aztán meghalunk.

Valójában tudta, hogy szakmailag nem teljesen pontos ez az állítás, hiszen idővel minden elvész, még a legmodernebb technológiákkal előállított anyag is, így egy ponton a robotok is elhasználódnak. Ám annyival később történik ez meg, hogy a szempillantásnyi ideig tartó emberi élet számára ez megfelel egy kisebb örökkévalóságnak.

– Mondja, maga olvasta A háromtest-problémát? – vonta fel a szemöldökét Gerhard Bastian a szemüvege fölött. Persze, tisztában volt a válasszal: az osztrák belbiztonsági szolgálat emberei nem azok a fajták, akik a szabadidejükben olvasgatnak. – Magam sem gondoltam volna, de az adattárolás legbiztonságosabb formája groteszk módon a barlangrajzokhoz vezethető vissza. A kőkorszak ebben a tekintetben előrébb jár, mint az információs társadalom. Egészen hihetetlen, de a több mint harmincezer éves franciaországi Chauvet-barlang festményei ma is kiváló állapotban vannak. Tudja, a modern adattárolók, így a számítástechnikai csúcseszközök pár tíz évig őrzik meg az információkat. Elhasználódnak idővel. Míg a barlangrajzok, azok a kőkorszaki ábrák, röhögve fennmaradnak. És hogy mi következik ebből?

– Az, hogy vesztegeti az időmet – szólalt meg a vele szemben ülő férfi. Széles vállai voltak, simára borotvált arca, rövidre nyírt haja. Inkább amolyan kidobó-alkatnak tűnt, semmint az osztrák belbiztonsági szolgálat magas rangú tisztjének.

– Minden apró részletnek fontos szerepe van abban, hogy megértsük a technológiai fejlődésünkből származó következményeket, uram – mondta Gerhard Bastian a maga megszokott nyugalmában, majd hátradőlt a székében. A belvárosi Wissenschaft und Zukunft magániskolában gyakran próbára teszik a türelmét a fiatalok. Nemhiába mondogatja, hogy aki képes a gyermeki tudatlansággal dacolni, az megértheti a tudomány kacifántosságát. – Szóval? Mit szeretne tőlem?

– A tudomásunkra jutott információk szerint magát megfenyegette az egyik diákja.

Gerhard Bastian talán valami másban reménykedett. Azt hitte, vagy legalábbis titkon bízott benne, hogy a tudományos írásai miatt jöttek, amelyek mereven elítélték a mesterséges intelligencia általános szintű használatát a hétköznapi életben, így az oktatásban is. A legutóbbi cikke nyomán halálos fenyegetéseket kapott; egyesek odáig mentek, hogy el kellene takarodnia a Csendes-óceán valamelyik lakatlan szigetére, ha nem képes haladni a korral. Még az igazgató is behívatta magához, hogy jobb belátásra bírja. Gerhard Bastian nem értette a heves reakciókat. Csupán szakszerűen vázolta azokat a veszélyeket, amelyet a technológia térnyerése rejt.

– Nem tudok róla, hogy a diákjaim a halálomat kívánták volna.

– Egyes számban beszéltem. – A férfi, aki az emlékezete szerint Winkler néven mutatkozott be, a derekára erősített fegyverét simogatta. – Mond magának valamit az a név, hogy Varga Kende?

– Hogyne, az egyik diákom.

– Meséljen róla!

Gerhard idegesen felnevetett.

– Mégis mit meséljek róla?

– Ami az eszébe jut.

Gerhard megint felnevetett. Nem voltak jó emlékei Varga Kendéről. Az a fiú az apja hatalma mögé bújva mindent megengedhetett magának. Okos volt, de az eszét nem jó célokra használta.

Megcsörrent a telefon. Gerhard kihasználta az alkalmat, és egy másodpercig mérlegelte, hogy milyen stratégiát válasszon. Ellenálljon? Vagy belemenjen a játékba?

– Jó képességű diák – mondta végül, mikor ismét beállt a csend. – Egy olyan diák, akinek meglenne az esze ahhoz, hogy a saját szorgalmából érjen el kiváló eredményeket.

– Feltételes módban beszél.

– Igen, abban, mert Varga Kende nem tekinthető különösebben szorgalmasnak. Sőt, ha szabad ezt mondanom, a leglustább kölyök, akit valaha láttam.

– Ezt hogy érti?

– Úgy, ahogy mondom. Tudja, vannak azok a patkányok, amelyeket ha berak egy útvesztőbe, egy idő után megkeresik a legrövidebb utat, hogy a lehető legkevesebb energiaráfordítással elérjenek A pontból B pontba. És vannak olyan patkányok is, akik még arra is lusták, hogy felfedezzék a legrövidebb utat, így mindig ugyanarra mennek.

– Nem gondolja túl durvának, hogy a fiút egy patkányhoz hasonlítja?

– Nem – felelte Gerhard. – A patkányok okos állatok, még az embert is túl fogják élni. A mondanivalóm tartalma pedig nem a patkányokra vonatkozott, hanem az összefüggésekre.

– Mégpedig?

– Vannak olyan diákok, akik a földszintről úgy akarnak felugrani az ötödikre, hogy a köztes utat ki akarják hagyni. Ez olyan, mint amikor valaki a matematikai számítások eredményével megelégszik, de fogalma sincs róla, hogyan jött ki az eredmény.

– Folytassa – parancsolta Winkler, majd hátradőlt a székében, és karba fonta a kezét, hogy jelezze, idejükből van bőven. Gerhard pedig megvonta a vállát.

– Varga Kende a mesterséges intelligencia használatával éltanulóvá vált az iskolában. Matematikát és fizikát tanítottam neki, ő pedig közepes tanuló volt. Mint mondtam, lehetett volna jó vagy kiváló is, de a szorgalom hiányzott belőle, márpedig itt minden diák különleges, ezért a szorgalom a valódi megkülönböztető tényező. Aztán egyszer csak rohamos változásra lettem figyelmes: az egyik zárthelyi dolgozatát hibátlanra írta meg, majd az utána következő kettőt is. Behívtam az irodába, és elbeszélgettem vele. Elmondtam neki, hogy milyen büszke vagyok rá, hogy változtatott a hozzáállásán, és belefekteti a munkát a tanulmányaiba, de tudja… tesztelni is akartam. Volt egy olyan balsejtelmem, hogy a fiú nem a saját tudásából ért el ilyen kimagasló eredményt.

Gerhard tartott egy lélegzetvételnyi szünetet. A szájához emelte az asztal sarkára helyezett vizet, majd kortyolt kettőt.

– A fiú pont ott ült, ahol maga. Szerintem rájött, hogy rájöttem a turpisságra, de ezt egyikünk sem kötötte a másik orrára.

– Honnan veszi?

– A következő dolgozatait úgy írta meg, hogy néhány hibát vétett. Így is kiváló eredményt kapott, de már nem hibátlan dolgozatra. – Az utolsó kortyokat is kiitta. – Varga Kende apja a mesterséges intelligencia fejlesztésével foglalkozó technológia egyik legnagyobb úttörője. Nem vagyok bolond, tudja, még ha a tanárokat néha annak is tartják. Egy nap újra magamhoz hívattam Kendét, és megkértem, hogy a szemem előtt oldjon meg két egyenletet. – Teszt. Gerhard fanyar mosolyt villantott. A matematika a bizonyításon alapszik. – Egyiket sem volt képes kiszámolni, de a következő alkalommal már számított rá, hogy újra tesztelni fogom. Akkor már hibátlanul teljesített.

– És ebből maga arra következtetett, hogy Varga Kende csalt. – engedte le a kezeit a férfi.

– Ugyanazok a feladatok voltak, amelyeket az év elején kiválóan megoldott. Szóval igen, biztosra veszem, hogy Varga Kende csalt.

– És hogyan csinálta?

– Fogalmam sincs. De ahogy mondtam, az biztos, hogy segítséget vett igénybe.

Látta a férfi szemében bujkáló elégedettséget. Megkapta, amiért jött.

Hallották, hogy az intézményben megszólal a csengő. Gerhard röhejes módon arra gondolt, hogy vannak olyan elavult szokások, amelyeket nem képesek levedleni magukról.

– Szóltam az apjának – folytatta, majd felidézte a kellemetlen emlékeket. – Varga Mátyás nem volt boldog, de megígérte nekem, hogy megleckézteti a fiút. Tudja… – Gerhard mély levegőt vett. Rögtön azután megbánta, hogy értesítette idősebb Vargát, miután a férfi bevágta maga mögött az iroda ajtaját. De hát szólnia kellett, vagy legalábbis ezzel nyugtatgatta magát. A Varga család a legbőkezűbb támogatói az iskolának. Ha kiderült volna, hogy a fiú csal, ő pedig tudott a dologról, de az információt visszatartotta, az beláthatatlan következményekkel járt volna. – Sajnáltam a fiút – sóhajtotta. – Ha visszatekerhetném az idő kerekét, bizony máshogy intézném a dolgot.

– Az előbb patkányhoz hasonlította, most mégis megsajnálja?

– Kendét az eset után mintha kicserélték volna. Nem tudom megmondani, hogy miért, de más lett. Kiveszett belőle valami… – Emberi. Ezt akarta mondani. De nem mondta. Ezt megtartotta magának.

A csengő abbamaradt, kint a folyosókon pedig feltámadt az élet. Gerhardnak ugyan nem volt tanórája, mégis megragadta az alkalmat, hogy tudassa látogatójával: nem kíván további magyarázkodásba bocsátkozni.

– Lassan indulnom kell – mondta, és elnézést kérő mosolyt villantott. – Még várnak rám a dolgozatok…

A férfi nem bólintott, még csak rá sem nézett. Az asztalra szegezte a tekintetét, ahol egy földgömb volt látható. Az eszköz nagyon lassan, szabad szemmel alig láthatóan forgott körbe, ám ha sokáig figyelte az ember, látni lehetett az apró, milliméteres elmozdulásokat. Gerhard a születésnapjára kapta az osztályától, és rendkívül büszke volt rá.

– A bolygónk forgását szimulálja – mondta, mikor látta, hogy a férfi még mindig az eszközt figyeli. – Pont olyan tempóval forog a tengelye körül, mint a mi világunk a való életben.

Gerhard felállt, és az ajtóhoz sétált. Illedelmesen kinyitotta, majd várt, hogy a férfi vegye a lapot.

– Nincs időnk, nem igaz? – mondta Winkler, és olyan mosolyt villantott, amitől Gerhardnak borsódzni kezdett a háta.

A férfi kilépett, ám Gerhard még várt egy pillanatot. Örült volna, ha meg sem áll egészen a liftig, ám nem volt ilyen szerencséje. A folyosón elhaltak a léptek hangjai.

– Varga Kende meghalt. Jobb, ha tőlem tudja. Meggyilkolták.

Néhány lépés, majd éles pityegő hang. Gerhard hallotta, hogy a lift ajtaja becsukódott. A szemébe könnyek gyűltek, majd miután egyedül maradt, a földre roskadt.

Amikor Vance Ragnar bekanyarodott a rendőr-főkapitányság harmadik emeletének társalgójába, arra lett figyelmes, hogy egy ismerős illat megüti az orrát. Csak nem pacsuli és vetiver? Igen, határozottan a Chanel Coco Mademoiselle parfümjét érzi a levegőben. Ragnar egy pillanatra késztetést érzett, hogy kövesse az illatot, de aztán mozgolódásra lett figyelmes a szeme sarkából. Nem szeretett utolsónak érkezni, sőt, ha tehette, jóval a kezdés előtt ott volt a sajtótájékoztatókon. Ilyenkor ugyanis szemmel tarthatott mindenkit, és legfőképp azt, hogy ki kivel érkezik. A small talk mindig is az erősségei közé tartozott; kis nevetgélés, bugyuta társalgás általános témákról. Mégis a kapcsolati hálók határozták meg az előmenetelét a rendőrségen. Tisztában lenni azzal, hogy mely kollégák, és főként mely elöljárók kikkel vannak közelebbi kapcsolatban, olyan előnyt adott Ragnarnak, ami segítette a helyezkedésben. Márpedig a helyezkedés volt a kulcs.

– Csak nem a hétvégi focimeccs eredménye? – köszönt rá Ragnar egy bicegő kollégára, miközben elsietett az ellenkező irányba. A férfi felmutatta a hüvelykujját, mintegy köszönetként a kérdésért. A választ Ragnar már nem várta meg, nem volt kíváncsi rá. Pontosan tudta, hogy Kellermann a szabadidejében összejár a gyilkosságiakkal a tizedik kerületben egy teremben, és legutóbb Bajner egy elkésett szereléssel három hónapnyi kényszerpihenőre küldte a pasast. Kellermann még jól jöhet neki, ha arról lesz szó, hogy ki váltsa a nyugdíjazás előtt álló rendőrfőkapitányt. Márpedig egy jóképű, középkorú nyomozó, aki kifogástalan múlttal rendelkezik, tökéletes választásnak tűnik. Ő pedig nem más, mint Vance Ragnar, a harmincöt éves, átlagosnál kicsit magasabb, szálkás izomzatú, apróra nyírt szakállú, helyes férfi.

Felesége nem volt, ez bizonyult egyelőre a legjelentősebb hátrányának a többi jelölthöz képest. Persze van még másfél éve, mire az öreg eltakarodik a rendőrségtől, hogy aztán a régi nagy hobbijának, a vadászatnak hódoljon. Addig összeszed valakit; bár azt belátta, hogy nem lesz könnyű dolga, ha minden szempontot ki akar pipálni. Egy nála alacsonyabb, dús keblű, barna hajú és barna szemű, maximum harmincéves nő, aki legalább mesterdiplomával rendelkezik, és még nincs gyereke. A jelöltek száma meglehetősen csekély, nem úgy, mint azoké, akiket rendre az ágyába rángat. De hát mindenki tudja Vance Ragnarról, hogy válogatós, és csakis a legjobbal éri be. A gimnáziumban a Királyfi becenevet kapta. Még a menzán is elérte, hogy bizonyos ételeket más alapanyagokból készítsenek neki, a szép lányoknál pedig általában nyert ügye volt. Az apja vagyonával a háta mögött és a sármos mosolyával szinte bárkit megkaphatott, akit csak akart.

És meg is kapta őket, olyan gyakran, ahogy csak kedve tartotta.

Mindig is érdekek mentén keresett magának kapcsolatot. Valakit, akiből kinézte, hogy sokra viszi, vagy befolyásos lehetett bizonyos politikai körökben. Eddig nem találta meg a tökéletes partnert, de hamarosan kénytelen lesz jobban beleásni magát a feladatba. Addig pedig szépen fokozatosan lépeget felfelé a ranglétrán, és a csúcsig meg sem áll.

Elérte a sajtótájékoztató helyszínéül szolgáló termet. Jól sejtette, hogy még nem volt ott senki rajta és a nőn kívül. Most ott állt a mellékhelyiség mellett, amelynek folyosójára egyetlen árva ajtó vezetett. Ez azért volt számára ideális, mivel így a lebukás esélye kicsi volt. Gyakran megdugta ott a nőt. Odabent, a férfivécében. Innen kintről csak annyit lehetett látni, hogy bemennek az ajtón, de aztán már nem tudták, hogy a kettéágazó folyosón egyfelé veszik az irányt. És hogy miért pont a férfiaknak fenntartott helyiségben csinálták? Mert Ragnar ezt élvezte; a tudatot, hogy megkapja azt, amit a többiek nem, és mindezt tőlük alig pár lépésre, miközben ők mit sem sejtve a dolgukat végzik. Azt a részt szerette a legjobban, amikor egy pillanatra fel kellett függeszteniük az élvezést, mert valaki a mellettük lévő kabint használta.

A nő, Elena lazán a falnak dőlve várt rá. Mosolygott, amit Ragnar szeretett. Ilyenkor mindig elképzelte, hogy a telt ajkaival kényezteti.

– Szóval, szerelmem, mi ez az egész? – duruzsolta a nő.

– A rendőrfőkapitány fog beszédet mondani, de egyelőre még előttem is titkolóznak.

– Pedig azt hittem, hogy ma is meg akarsz dugni…

Ragnar odaért a nőhöz. Az illat olyannyira intenzívvé vált, és olyan erős szexuális vágyat ébresztett benne, hogy egy pillanatra még azon is elgondolkodott: ezúttal nem mennek be a mellékhelyiségbe, hanem itt esnek egymásnak, vállalva a kockázatot, hogy rájuk nyitnak. Ragnar azonban racionális ember volt. Még ha el is ragadták az érzelmei, azok csak rövid, néhány másodperces kisiklások voltak.

Bécs egyik fontos online hírportáljának főszerkesztője megfogta a nyakkendőjét, majd húzni kezdte maga felé. A közel tizenöt centis tűsarkú cipőben majdnem ugyanolyan magasak voltak. Nem bánta volna, ha a nő alacsonyabb nála. Szerette éreztetni a prédával, hogy ő egy nagyragadozó.

– Persze van az a jutalom… hogy is mondják? Á, igen, kockáztatás a nagyobb jóért, Vance. Tudod, mint amikor azokat a mystery boxokat próbálják rásózni szerencsétlen használtcipő-kereskedőkre.

– Azoknak a jelentős része scam, azaz átverés – felelte Vance Ragnar.

A kezével megsimogatta a nő kerek fenekét. Csak nem kitolta egy kicsit? Megint hátulról akarja? Ragnarnak nem volt különösebben ellenére, mert ha hátulról csinálja, akkor a fantáziája is meglódulhat, és bárkit oda tud képzelni a nő helyére.

– Ha a rendőrfőkapitány tartja a sajtótájékoztatót, akkor az valami komoly dolgot jelent, nem igaz? – próbálkozott Elena.

Ez lehet az előjáték, gondolta Ragnar, és látta a nő szemében fellángoló tüzet. Valami szaftos, nagy hír, és előtte egy kiadós szex a leendő rendőrfőkapitánnyal. A nőnek ma igazán jó dolga van. Vajon elárulja neki az áldozat nevét? Végül is miért ne tenné? Ezzel talán fokozná a nő háláját, és alázatosabb lesz odabent a WC-n.

– Varga Kende – mondta Ragnar. – Meggyilkolták.

Elena úgy nézett rá, mint akit áramütés ért. Hosszú, felfelé ívelő szempillái sűrű pislogásba kezdtek, és fokozatosan lassított a mellékhelyiség felé vezető úton.

– A technológiai milliárdos fia? Az a Varga Kende?

– A helyszínelők azt mondták, hogy még sosem láttak ilyen brutális vérengzést – bólintott Ragnar. – Olyan volt, akár egy kicseszett puzzle, még a szemeit is kikaparták.

– Vannak fotóid? A szeméről?

– Nem, teljes a titoktartás. – Ragnar élvezettel figyelte, hogy a terve elérte célját; a nő felizgult.  – A belbiztonsági szolgálat embereit is bevonták.

– A belbiztonságot? – Elena alig hallhatóan felnyögött. – Mi lenne, ha…?

Ragnar megvonta a vállát.

– Tudom, hogy min jár az eszed, kislány, de ez most nem megoldható.

– És ha kapnál érte valami mást is? – Elena megragadta a férfi karját. – Van egy kontaktom a gazdasági rovatnál. Nagy a melle, és szereti hátulról. Ráadásul a rendőrség pénzgazdálkodásáról készül nagyriportot írni.

– Édeshármas? Néhány kikapart szemről készült fotóért cserébe? Hm. Nem is tudom…

– Akkor hadd adjak egy kis ízelítőt – mondta Elena, és megragadta a kezét. – Az a piros tanga van rajtam, amit úgy szeretsz. Tudod, van egy kis lyuk a közepén. Le sem kell rólam húznod. Mert az a piros szín megvadít téged, ugye? Azt imádod, igaz?

Ragnar nem állta meg mosolygás nélkül. Uralkodhat a nő felett, pont, ahogy szereti.

– A belbiztonsági szolgálatot nem szokták gyilkossági esetekbe bevonni – tolta el a nő kezét. – Ez azt jelenti, hogy valami nagy dolog van készülőben a háttérben, ami miatt kiemelten kezelik az ügyet.

– Te aztán fel tudod izgatni a nőket, szerelmem! – Elena ujjai az öv csatján babráltak.

– Szerintem az apja kinyírta a fiút. Azaz pontosabban nem az apja, hanem valamelyik játékszere, amivel az utóbbi években tele van a sajtó. Ugye, neked nem kell részleteznem, hogy milyen messzire jutottak a robotizálás terén? Egyszer jártam bent nála, úgy két hónappal ezelőtt. Egy kirúgott pasas miatt, aki be akarta perelni őket. Halálos fenyegetés is volt, a fickó teljesen begőzölt. Szóval amikor megérkeztem, egy középkorú férfi fogadott. Illedelmesen megkérdezte, miben segíthet, majd végig velem maradt, amíg Varga Mátyás oda nem ért.

– Ez eddig nem valami izgalmas történet, szerelmem…

Ragnar elvigyorodott.

– Egy kibaszott humanoid volt – mondta. – Pont úgy nézett ki, mint Varga Mátyás. Ott álltak egymás mellett, és nem tudtam eldönteni, hogy melyikük az igazi. A pasas persze röhögött, mintha kurva vicces lett volna a helyzet, de nem volt az. Még a mosolyuk is ugyanolyan volt.

– Azokat nem használhatják a társadalomban – okoskodott Elena. – Biztos prototípus volt.

– Akkor minek fejlesztik őket?

– Mert bíznak abban, hogy a technológiai minisztérium idővel beadja a derekát, szerelmem. Ez lesz a jövő, csak az emberiség még nem érett meg a váltásra. És aki készen áll, azoknak csilingelni fog a kassza.

– Ez a jövő nem fog sokáig tartani, ha kiderül, hogy egy ilyen darabolta fel a fiút.

– Hm. Nagyon nedves vagyok odalent. Még jó, hogy a kivágott tangát vettem fel. – A nő nem várt tovább, megragadta a kezét, és egyenesen behúzta a mellékhelyiségbe. Miután a harmadik ajtó is becsukódott, letérdelt, és gyakorlott mozdulatokkal kicsatolta az övet.

– Klónozta magát a mocskos robotjaival, és még csak el sem akarta rejteni előlem – mondta Ragnar, és érezte, hogy készen áll.

– Őrült apa, aki meggyilkolja a gyerekét? Erről lenne szó?

Ragnar elkapta a nő kezét, megszorította.

Elena felszisszent.

– Nem érted, amit mondok? Talán a robotjaival gyilkoltatta meg. Ezt gondolom. És annak beláthatatlan következményei lesznek.

– Az még jobb – suttogta a nő, majd lehúzta a férfi gatyáját. Látta, hogy bevetésre készen áll.

Ragnar felnyögött, ahogy a nő kényeztetni kezdte. Egyre ütemesebben és ütemesebben húzogatta hátra a fejét.

– Attól tartok, hogy nem nekem akarják adni az ügyet – súgta.

A nő feje előrebukott, majd mozdulatlanná vált.

– Hiszen te vagy a legjobb nyomozójuk, Vance. Mindenki kedvel, és az országos rendőrfőkapitány a tenyeredből eszik. Mégis kit akarnak a nyomozócsoport élére állítani? Ne beszélj butaságokat…

Ragnar halkan felnevetett. A nő pont olyannak látja, amilyennek láttatni akarja magát mindenkivel.

– A mesterséges intelligencia miatt a rendőrség háromszor olyan hatékonyan működik, mint másfél évvel ezelőtt – mondta Ragnar. – Háromszor annyi pénzt tudnak megspórolni, ráadásul a gyilkossági ügyek felderítésének és bizonyításának folyamata ötször gyorsabb lett Angyal használatával. Az állomány húsz százalékát elküldték, és ez még csak a kezdet.

Ragnar megfogta a nő fejét, és visszahúzta magára. Arra gondolt, hogy először mindig a gyalogokat veszik le a tábláról, és csak aztán mennek feljebb. Most ő következne? Rá is hasonló sors vár, mint Zellerre és Krügerre? A totális automatizálás felé haladó úton valahogy be kell betonoznia magát a rendőrségre. Mielőtt túl késő lenne.

– Lesz néhány feladatom számodra, drágám – mondta, és érezte, hogy ezúttal talán megelégszik az orális élvezetekkel. Miközben kiejtette a szavakat a száján, nem eresztette a nő tekintetét, aki úgy nézett ki a farkára cuppanva, akár egy mohó hal. Ragnar figyelt rá, hogy a hangja határozottan csengjen. Muszáj valahogy az ügyhöz láncolnia magát. A nyilvánosság majd segít. Ez majd védelmet biztosít neki a rendőrségen. Mert hősökre szükség van, még a mai túlmodernizált világban is.

– Akarok egy nagyinterjút az ügy kapcsán. – A teste kezdett megfeszülni, közeledett az élvezéshez. – Az ORF-fel. Élőben.

– Vance…

– A fotókat megszerzem neked. Cserébe engem szólaltattok meg szakértőként.

Ragnart mindig lenyűgözte, hogy a nő puha, telt ajkai micsoda örömöt tudnak okozni neki. A finom, nőies érintése, a kegyetlen, másokat eltaposó, vagy éppen másoknak behódoló személyiség keveredése olyan szexuális vonzalmat ébresztett benne, ami semmihez sem fogható. Néhányan megvetették a sajtót, főként a sajtóban dolgozó firkászokat. Ostobák! A sajtót irányítani kell.

És ő most irányítja a sajtó fejét. Előre és hátra. Egészen addig, amíg bele nem élvezett a szájába.

Benett mintha ajtócsapódást hallott volna. A fülét hegyezte, de csak a szél zúgását hallotta. A börtönben eltöltött idő számlájára írta a dolgot. Odabent hangokból tájékozódott, így az érzékszervei közül főként a fülét használta a száműzetésben töltött hosszú ideje alatt.

– Várnay Benett? – kérdezte a nő.

Benett bólintott. Nem látta szükségét, hogy szavakkal is megerősítse a választ, mivel teljesen nyilvánvaló volt. Amióta autóba rakták Budapesten, nem sok minden történt vele. Nem bánta. Az illat, ami a Budapesti Fegyház és Börtön kapuján kilépve fogadta, olyan volt, mint egy rég eltemetett emlék: dohos, szennyes, de kedves a szívének. Egy olyan illat, ami egyet jelentett a szabadsággal. Ha jobban belegondolt, a hallás mellett a szaglás az, ami alapjaiban meghatározta az életét. Annak idején, mikor a Rendőrtiszti Főiskolára járt, a szagok alapján választott magának barátnőt. Az illat ösztönös ingereket vált ki az emberből. Nem lehet tudatos szinten befolyásolni, és sokan alábecsülik a párválasztásnál a jelentőségét. De Benett nem tartozott közéjük.

A nőnek pedig finom illata volt. Nem a parfümje, hanem a bőrének az illata. Odanyújtotta elé a kezét, ő pedig a szájához emelte, és úgy csinált, mintha megcsókolná. A nő, aki Amanda néven mutatkozott be neki, nem mutatta jelét, hogy zavarná a dolog, Benett pedig megállapította, hogy a szagok alapján rendben lesznek ők ketten.

Kinézett a rendőrség plafonig érő ablakán. A hold felületéről visszaverődő fény bánatosnak tűnt. A monumentális épület, amelynek harmadik szintjén tartózkodtak, nyugat felé nézett. Bécset a szelek városának tartják dimbes-dombos fekvése miatt. Ha az épületek beszélni tudnának, bizonyára alátámasztanák ezt a vélekedést; végső soron tényleg beszéltek, szüntelenül mocorogtak az ablakok a szél dúdolásának engedelmeskedve.

– Társak leszünk. Amanda Kesslernek hívnak – ismételte meg a nő a bemutatkozását.

Benett összerezzent, ahogy a hang elérte a hallójáratait. Rá kellett döbbennie, hogy azon képessége, miszerint a szavakhoz jelentést, majd a jelentéshez hosszan gyűrűdző következtetéseket kapcsol, a börtönben töltött éveiben nem veszett teljesen oda.

– Maga az első társam – folytatta Amanda. – Eddig egyedül dolgoztam.

A lány hangja passzolt a külsejéhez. Visszafogott és szolid volt, de magabiztosságot sugárzott, akárcsak az arca, amelyen halvány smink emelte ki határozott vonásait. A finoman ívelt szemöldöke alatt kék szemek ültek, ajkai pedig épp csak annyira voltak kihangsúlyozva, hogy sejtelmesen vonzóvá tegyék.

– Nem is mond erre semmit?

Benett elmosolyodott.

– Svédországban az utóbbi években átlagosan százötven olyan gyilkosság történt, amelyben az elkövető fiatalkorú volt. – Elszakította tekintetét a nőről, majd ismét az ablakon túli világot kémlelte.

Amanda szemöldöke magasba szaladt. Nem pont ilyen kezdésre számított.

– Valami másra gondoltam. Mondjuk, hogy maga is bemutatkozik, esetleg elmondja, mit vár a közös munkától.

Benett nem mutatta jelét, hogy vette volna a lapot. Továbbra is a felhőket kémlelte.

– Tudja, hogy milyen következtetést vont le ebből a svéd kormány? – Ezúttal Amandára nézett, akinek láthatóan lövése sem volt róla. – Radikálisan lejjebb vitték a büntethetőség korhatárát, hogy ezzel elrettentsék a fiatalkorúakat a bűnözéstől.

Kis csend támadt. Az ablakon befújt a szél, kint dudaszó hallatszott.

– Van egy olyan sejtésem, hogy valamit a tudtomra akar hozni.

– Maga szerint kik használják ezeket a fiatalokat élő pajzsként Svédországban?

– A bűnözői körök?

Benett arca felragyogott.

– Ahogy mondja! A maffia beszervezi a kölyköket, hogy aztán maguk helyett velük végeztessék el a piszkos munkát. Tehát azzal, hogy lejjebb vitték a büntethetőség korhatárát, a gyerekeknek üzentek a gyerekeket használó bűnözők helyett. Maga szerint sikerrel jártak a törekvéseik?

– Nem hiszem.

– Pontosan! – Benett elmosolyodott, és ismét a nőre szegezte a pillantását. – Ez egy idióta válaszlépés egy nagyon is komolyan fenyegető problémára. Éppolyan idióta döntés, mint az, hogy engem egy olyan nyomozó mellé osztanak be társnak, akinek még nem volt társa. Engem, aki sosem volt képes csoportban dolgozni.

– Nem a szó szoros értelmében leszünk társak – mondta Amanda, de aligha tudta palástolni a megilletődöttségét. – Maga nem lesz a rendőrség alkalmazottja, így inkább amolyan informális kapcsolatban leszünk.

– Pontosan mit is akarnak tőlem? – kérdezte Benett, és az órájára pillantott.

Amanda megnedvesítette az ajkait. Szemében első ízben lobbant őszinte kíváncsiság.

– Igaz, hogy maga az összes gyilkossági bűnesetét felderítette Magyarországon?

– Fogalmam sincs. Sosem érdekeltek a statisztikák.

– Márpedig így van. – A nő, vagy lány, mert Benett szemében az előtte ülő rendőr mindkettő kategóriába belefért, halványan elmosolyodott, mintha valami nagyon érdekes dolgot mondott volna. – Nálunk itt Bécsben nincs hibátlan nyomozó a testületnél.

– A hibátlan szót egy lapon említeni velem merő ostobaság – mondta Benett.

– Őt is elkapta, a sorozatgyilkost. – A nő levette magáról a blézert, és a szék háttámlájára terítette. Karjai izmosak voltak, egy olyan ember karjai, aki gyakran megfordul az edzőtermekben. – Mondja, hogyan tudott megszökni a börtönből?

– Az eszemmel.

– Úgy tudom, hogy egy börtönlátogatói csoportot használt fel.

– Ezek szerint maga még nálam is többet tud rólam.

Amanda lágyan elmosolyodott. Való igaz, hogy átnézte az aktákat Várnay Benettről, sőt, még annál is tovább ment. Felkutatott róla mindent, mert minél többet tudott meg a férfiról, annál érdekesebbnek találta. A maga módján még egyet is tudott érteni a döntéseivel, mert alapvetően helyes dolgokat tett, helytelen módszert választva. Egy jófiú, aki rossz.

Vagy pont fordítva: rosszfiú, aki végső soron jó.

Keresztbe tette a lábát, és figyelte, hogy a férfi vet-e a szoknyájára egy pillantást. Általában oda szokott tévedni a szemük, de Benettet láthatóan hidegen hagyta.

– Pont annyira csodálatra méltó a múltja, mint amennyire megvetendő.

– Hm.

– Ezért van itt? Ezért rendelték ki magát partneremként?

Benett újfent az órájára nézett.

– Azt hittem, maga fogja megmondani, hogy miért vagyok itt.

– Azt a tájékoztatást kaptam, hogy egy tizennyolc éves fiú gyilkossági ügyének felderítésében kell segítséget nyújtania. Bíznak a képességeiben, amelyeket a hibátlan statisztikája is alátámaszt.

– Akkor miért nem alkalmaznak hivatalosan?

– A múltja miatt. Nem vetne jó fényt a rendőrségre.

– Szóval szükségük van rám, a szakértelmemre, de kellemetlen nekik a jelenlétem?

– Valahogy úgy. Zavarja?

Benett rájött, hogy nem gyújtott rá, mióta elhagyták Magyarországot. Most ellenállhatatlan késztetést érzett, hogy szerezzen egy cigarettát, és kint a szabadban, a hold fénye alatt elszívja.

– Tudja, hogy mit gondolok, kedves Amanda? Szóval azt, hogy ez egy elbaszott ügy, amelyben nem egy gyilkost kell megtalálni, hanem valami mást, valamit, amitől, bár nem tudom, hogy mi az, már most kiráz a hideg. Ennélfogva én egy feláldozható bábu vagyok, aki, ha rosszul alakulnak a dolgok, eldobható. Maga pedig… – Benett rájött, hogy a kabátjában, amit a Budapesti Fegyház és Börtön intézetében visszakapott, maradt egy fél dobozzal. Hány éve porosodhat ott? Hm. Végül is mindegy, a dohány nem romlik meg. – Szóval maga szintén feláldozható gyalog a sakktáblán. Tapasztalatlan, nincs rangja, nincsenek sziklaszilárd elképzelései a világról. Az ilyen nyomozókat odadobják a hiénáknak, hogy tépjék szét őket helyettük, akárcsak azokat a fiatalokat Svédországban.

Egy ideig csend honolt a szobában. A nő, mert a tekintete miatt Benett végül is így gondolt rá, néma gondolkodásba süppedt. Benett sajnálta, hogy neki kell felvilágosítani a világ könyörtelen mivoltáról, de ez végső soron elkerülhetetlen volt.

– Akkor oldjuk meg az ügyet úgy, hogy senkit se áldozzanak fel – szólalt meg Amanda.

– Maga cigarettázik? – kérdezte Benett, és kotorászni kezdett a kabátjában.

– Nem.

– Azaz még nem. – Előhalászta a cigit. – Azt mondják, hogy az élet valahol ad, valahol pedig elvesz. – Vetett egy pillantást a tűzjelző készülékre. Ötven-ötven százalék, hogy be van-e kapcsolva.

A tűz sercegett, ahogy az öngyújtó életre kelt. De nemcsak az öngyújtó kelt életre, hanem Benett is, aki belefúrta a tekintetét a hold foltos felszínébe. Gyönyörű, gondolta, de aztán rögtön eszébe jutott, hogy az égitest mindig csak az egyik felét mutatja. A szebbik felét.

– Letartóztattuk az áldozat édesapját – szólalt meg Amanda. Az arckifejezéséből Benett arra a következtetésre jutott, hogy a nő inkább a rosszabbik ötven százalék felé hajlott.

– Az remek. Akkor van nyom, amin el lehet indulni.

– Nem tudjuk sokáig bent tartani. Le fogja rakni az óvadékot, és akkor elveszítjük.

– Akkor mire várunk?

Benett felállt, és kinyújtóztatta a tagjait. Mikor látta, hogy a nő nem követi, széttárta a kezét.

– Mi az? – kérdezte.

– Honnan tudta, hogy nincs bekapcsolva? – Amanda a tűzjelző felé bökött.

– Nem tudtam.

– Ha bekapcsolt volna…

– De nem kapcsolt be. És ha lehet, innentől kezdve tegeződjünk.

Benett elfordult, és lassú léptekkel az ajtó felé indult.

– Rendben, társam.

Társam. Benettnek felfordult a gyomra ettől a szótól, és mérget vett volna rá, hogy Amanda hasonlóképp érez.

Azzal elindult hosszú idő után az első gyanúsítotti kihallgatására…

Alex ásított. Vetett egy pillantást az órájára, amelynek digitális számai azt az információt közölték vele, hogy még két perc van hátra a kicsengetésig. Aztán a tekintete továbbsiklott a középső hátsó padsor utolsó asztalára, amely mögött egy szék árválkodott. Nem jött iskolába. És üzenetet sem küldött neki. Vajon mit csinálhat?

Eleinte nem érezte úgy, hogy bármi baj lenne, pedig ha logikusan gondolkodott, akkor nem volt rá semmi magyarázat, hogy miért szívódott fel nyomtalanul. Előfordult párszor, hogy nem akart iskolába jönni, de akkor beküldte maga helyett azt. Csakis ő, Alex tudott róla, hogy nem az igazi Kende járt iskolába alkalmanként. És ő is csak azért, mert az igazi elárulta neki, hogy mit tervez. Ilyenkor az igazi Kende a városban lófrált, pizzát evett, a Duna partján lazult, pókerezett, és csak úgy élvezte az életet. Alex megpróbálta egy idő után kikutatni az árulkodó jeleket, de nem sikerült neki. Az a Kende, aki a hátsó pad utolsó székén ült, mindig ugyanolyan volt, ennélfogva nem lehetett megállapítani, hogy mikor érkezik a klón. Hogy megrettentette ez? A tökéletessége annak? Nem. Elfogadta már, hogy ez van, és kész. Alex rájött, hogy az ember mindenhez hozzá tud szokni, még ahhoz is, ami első hallásra vagy ránézésre szembemegy azzal, amit az emberiség a több ezer éves történelme során elsajátított.

És persze voltak előnyei is. Olyan előnyök, amelyekre ha rágondolt, merevedése támadt.

A fizikatanár aznap különösen elvarázsoltnak tűnt. Fel sem állt a helyéről, ülve magyarázott még a szokásosnál is monotonabb hangon arról, hogy Galileo Galilei az 1600-as évek elején barbárnak mondható módszerekkel igyekezett felmérni a fény sebességét. Alex meghallgatta a történetet, mely szerint a tudós lámpásokat tartó embereket állított hegytetőkre, és amikor az egyikük felkapcsolta az eszközt, a másiknak azon nyomban le kellett kapcsolnia a sajátját, amikor meglátta a fényt. Galilei időméréssel próbálta meghatározni a fény terjedési sebességét, de a fény olyan gyorsnak bizonyult, hogy ezt az eszközeivel nem tudta lemérni. Az eredmény az volt, hogy a fény túl gyors ahhoz, hogy így mérhető legyen.

Gerhard úgy húsz másodperccel a csengő megszólalása előtt fejezte be a hosszú évek óta begyakorolt kora újkori históriát Galileiről. Általában élvezni szokta, de most a gondolatai egyre csak elkalandoztak, és annál az üres széknél kötöttek ki, ahol Varga Kendének kellett volna ülnie. Miután a belbiztonsági Winkler magára hagyta, azon kapta magát, hogy bűntudata támadt. A fiút megleckéztette, állandóan feleltette, mivel utálta azt, amit képviselt: a jövő mesterségességét. Kezdődött akkor, amikor dolgozatot íratott fizikából. Varga Kende fogalmazásának minősége egyik napról a másikra feljavult, választékos és kifinomult lett. Egy idő után rájött, hogy a fiú csal, mesterséges intelligenciával íratja meg a zárthelyieket, de arra nem jött rá, hogy miként. Meggyanúsította, hogy külső segítséget használ, közvetlenül a dolgozatírás után átkutatta, még a fülét is megnézte, de semmit sem talált nála. Az eredmény pedig az lett, hogy az igazgató őt hívta be elbeszélgetésre, és nyomatékosította neki, hogy nem vádolhat meg csak úgy diákokat, akikről aztán kiderül, hogy ártatlanok. Pláne nem azokat, akiknek köszönhetően biztosítani tudják a gazdasági működésüket.

Gerhard dühös lett, mert bár tudta, hogy igaza van, képtelen volt bizonyítani a csalás tényét. Úgy érezte magát, mint egy kora újkori tudós, aki tudja, hogy nagy felfedezés kapujában áll, de az egyenletet nem sikerül hiba nélkül felírnia.

Varga Kende egy nap megvárta az iskola kapujában. Mosolygott, és áradt belőle az érinthetetlenségéből fakadó magabiztosság.

– Tanár úr, mondja meg nekem, hogy minek kell egyáltalán ennyi mindent tudni, ha van olyan, aki fogja a kezünket, aki minden kérdésre azonnal és tökéletes válasszal szolgál?

Gerhard rögtön megértette, hogy mire utal. Az MI-re. Ki akarta oktatni a fiút, hogy az emberi tudás semmivel sem pótolható. Hogy attól leszünk emberek, ha ismerjük a múltunkat, ha tanulunk az elődeink által kikapart felfedezésekből. Kende csak mosolygott, és volt valami visszataszító abban, ahogy önelégült módon, de mégis igazat mondott. A mesterséges intelligencia feleslegessé teszi az emberi tudást, ami konstans és egyre gyorsuló mértékű romláshoz vezet. Feltaláljuk a gépeket, majd rájuk bízzuk magunkat.