A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Ellie Midwood: The Wife Who Risked Everything, 2022

Fordította
LUKÁCS ANDREA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Az auschwitzi hegedűs, 2021

A lány, aki megszökött Auschwitzból, 2022

A lelkem Auschwitzban maradt, 2022

Copyright © Ellie Midwood, 2022

First published in Great Britain in 2022
by Storyfire Ltd trading as Bookouture.

Hungarian translation © Lukács Andrea, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv © Sarah Whittaker

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bartók Flóra

Korrektúra: Valentin Kristóf

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5705-91-7

Ukrajna hősies lakóinak ajánlom.

Hamarosan nagyon sok könyv fog szólni
elképzelhetetlen bátorságotokról és áldozataitokról.

Előszó

Berlin, 1943. február 27.

Valami nagyon nagy baj volt. Margot a mellkasára szorította a kezét, úgy figyelte a szűk utcában megálló teherautókat, amelyek szinte teljesen elbarikádozták az utat. A lélegzetétől bepárásodott üvegen keresztül látta a szürke ruhás SS-katonákat, amint kiszállnak a teherautókból, térdcsizmájuk vérfagyasztó véglegességgel koppant a havas macskaköveken. Néhány pillanattal később már az épületben voltak, a lépteik hangosan dübörögtek a falépcsőkön, majd ököllel dörömböltek a lakások ajtaján.

Margot ijedten összerezzent a háta mögül hallatszó sziszegéstől – olyan gonosz hang volt, mintha egy vipera adta volna ki. A fenébe! – káromkodott halkan, és a tűzhelyen hagyott, leégett pótkávé felé nyúlt. Csupasz kézzel fogta meg az edény nyelét, és mozdulatlanná dermedt, amikor ismét meghallotta a hangos dörömbölést… ezúttal az ő lakása ajtaján.

– SS! Kinyitni! – Margot döbbenten és félig bénultan állt, nem is érezte, hogy a forró fém égeti a bőrét, amíg a fájdalomtól fel nem kiáltott, és szét nem nyitotta az ujjait. A kávé leforrázta csupasz lábát, éppen abban a pillanatban, amikor egy puskatus a bejárati ajtó zárjára vágott.

– Megyek! – Átugrotta a földön szétterülő tócsát, és megégetett kezét a levegőben rázogatta, úgy szaladt az ajtóhoz, nehogy betörjék, őt pedig lelőjék, amiért nem nyitotta ki elég gyorsan. Egy szomszédjával már megtették ugyanezt az egyik korábbi begyűjtés alkalmával. A nőre, aki éppen a fürdőkádban zuhanyzott, a gyerekei szeme láttára adtak le egy sorozatot. – Árja vagyok! Árja vagyok!!! – kiabálta Margot teli torokból, azután elugrott az ajtó elől, mert az egyik SS-katona a lábával rúgta be. Gyorsan előkapta az iratait a zsebéből, és a katonának nyújtotta.

Az kikapta a kezéből, gondosan átolvasta, megnézte a nevet a listájában, aztán visszadobta Margot arcába. A német nők iránti tisztelet abban a minutumban megszűnt, ha a nő egy zsidó felesége volt. Ez azonban már nem érte őt újdonságként. A Jochennel töltött tíz év házasság alatt már hozzászokott az ilyen bánásmódhoz. Elkapta a papírokat, majd hátralépett, hogy utat adjon a többi katonának, akik betódultak a lakásba.

– Nincs itthon senki – mondta, mielőtt a többi itt lakót keresve feldúlták volna a helyet. – Egyedül vagyok itthon.

– Hol van a férje? – kérdezte a listát tartó SS-katona.

Margot ránézett. A szemében nem látott semmi mást, csak jeges és halálos kifejezést, és az jutott eszébe, hogy ő az egyetlen, aki a férje és a katona géppisztolya között áll.

EGY

Berlin, 1935 ősze

Margot gombostűkkel a szájában térdelt egy bársonyzsámoly előtt, amelyen az UFA Filmstúdió feltörekvő csillaga, Lída Baarová állt. Margot nagyon is értette, miért imádta Berlin olyan megszállottan a cseh színésznőt, aki szláv származását sötét, igéző külsejével, fényes hajával és olyan mély tekintetével ellensúlyozta, amelybe az ember szinte belefulladt. Valóságos szirén volt, burgundi vörös selyembe burkolózva. A ruha Lída szatén körömcipője körül omlott a földre, a színésznő azonban idegesen dobolt a lábával Margot fáradtságtól és a filmstúdió higanylámpáinak vakító fényétől kivörösödött szeme előtt. Margot egy pillanatra behunyta a szemét, azután egy újabb tűt szúrt végtelenül precízen Lída ruhájának finom anyagába.

– Nem hagyom túl hosszúra. Herr Wegener szereti, ha a közönség megpillantja a vezető színésznő bokáját, amikor a kamera előtt keresztbe teszi a lábát. – Margot felemelte a fejét, mert nem tudta, hogy Lída hallotta-e.

A csábítás órája című film főszereplője értetlenül bámult rá.

– Herr Wegener a rendező – magyarázta ezúttal lassabban, és közben arra gondolt, vajon igazak-e a pletykák, hogy Lída csak bemagolja a szerepét anélkül, hogy egy szót is értene a német szövegből.

Most, hogy belegondolt, egyszer sem hallotta, hogy bárkihez is szólt volna a stáb tagjai közül, kivéve a stúdió által kijelölt beszédspecialistát, aki rendszeresen megkínozta szegény cseh diákját, hogy úgy beszéljen, mint egy született berlini, és aki úgy káromkodott, mint egy kocsis, amikor a kemény, német mássalhangzók helyett puha, cseh hangok hagyták el Lída igéző ajkait.

A színésznő végül erős akcentussal, németül válaszolt:

– Tudom, hogy ki ő – mondta halkan és bizonytalanul, Margot pedig azonnal együttérzett vele. – Csak nem hiszem, hogy én…

Ekkor kivágódott az öltöző ajtaja, félbeszakítva Lída mondandóját, Margot pedig megszúrta magát a tűvel. A szisszenését alig lehetett hallani a producer dörgő hangja mellett:

– Még nem készült el? Goebbels miniszter már itt van, és fontosabb dolga is lenne, mint magára várni, hogy megigazítsa a ruha hosszát, amit csak a nyitójelenetben használunk, és amit minden valószínűség szerint a vágás során úgyis kihagyunk. – Dühös, fekete gombszeme Margotra szegeződött, aki a szájába vette fájós ujját. – Megszúrta magát? Milyen ügyetlen! Miért vette fel Wegener egyáltalán?

Nyílt rosszindulat sugárzott összehúzott szeméből és gúnyos mosolyából, amit Margot az elmúlt néhány hónap során egyre jobban gyűlölt. Minden önuralmára szüksége volt, hogy ne vágjon rá valami csípős megjegyzést válaszul és ne hagyja itt ezt az istenverte, rosszul fizető munkát most azonnal.

– Az én hibám – hangzott fel Lída tétova hangja a két, egymásra szegeződő tekintet között. – Mozogtam, amikor mozdulatlanul kellett volna állok.

– Állnom. – Margot kis elégtételt érzett, mert a producer fordította el először a tekintetét, és Lídára nézett. – Mozdulatlanul kellett volna állnom. – Teátrálisan a szemét forgatta, és a mennyezetre nézett, majd intett a két nőnek, hogy kövessék. – Hozza magával a varrókészletét is, Rosenberg! – Olyan undorral ejtette ki a zsidó nevet, hogy Margot arcát pír öntötte el…, de nem a szégyentől, hanem a jéghideg gyűlölettől. – A helyszínen fog dolgozni a ruhán, amíg Lída Fröhlichhel próbál.

Margot lenyelte a büszkeségét, és a következő órában csendesen dolgozott. Térden csúszott a forgatás helyén Lída után, megbotlott a földön kígyózó kábelekben, és erősen izzadt a minden oldalról rá világító, hatalmas higanylámpák melegében. Amikor Wegener rendező végre-valahára szünetet rendelt el, Margot fintorogva felegyenesedett, majd megdörzsölte elzsibbadt térdét. Stúdióbeli fehér egyenruhájának ujja szürke volt a portól. A jobb harisnyáján egy újabb lyukat pillantott meg, bár már jó párat megjavított rajta.

A sarokban, ahol a szünetben általában Paul Wegener szokta meginni a kávéját és elszívni a kötelező szivarját, most Goebbels miniszter ült Lída mellett. Nagyon közel voltak egymáshoz, a férfi keresztbe tett lába majdnem hozzáért a nőéhez. Szinte nevetséges volt ez az alacsony, dongalábú férfi a cseh szépség mellett, ahogy udvarolni próbált neki. Az álla túl keskeny volt, a fogai túl egyenetlenek és sárgák a nikotintól. Mindezt azonban kárpótolta ékesszóló beszédével, amely feltörekvő íróból befolyásos propagandaminiszterré emelte. Ő lett Hitler jobbkeze, a berlini körzet vezetője, akinek hatalma volt az egész város fölött, és akinek hihetetlen módon a lába előtt hevertek a nők. A korlátlan hatalom és az édes szirupként csöpögő hazugságok ilyen hatást gyakoroltak rájuk. Beleszerettek, mert ugyanúgy megbabonázta őket, ahogy megbabonázta Németország teljes lakosságát, hogy gyűlöljék a zsidókat, akik közül az egyik történetesen Margot férje volt.

Margot egy utolsó pillantást vetett az elhagyatott helyszínre, fogta a varrókészletét, és visszament az árnyékba, ahová most már tartozott.

– Ez akár te is lehettél volna – hangzott fel egy ismerős hang a háta mögött. Meg sem fordult. Tudta, hogy Krüger az, a film egyik producere, méghozzá a legelviselhetetlenebb. – Ez a te szereped lehetett volna. Én azt akartam, hogy te játszd a főszerepet Fröhlich mellett, nem pedig az a cigánykülsejű szláv. Wegener elképzeléseivel és az én pénzemmel te lehettél volna a legnagyobb német sztár. Sőt, nemzetközi sztár. Nagyobb, mint az a nyomorult Marlene, aki elárult minket Hollywoodért. Most meg nézz magadra, térden csúszol, mint valami alantas varrónő, és elfecsérled az istentől kapott tehetségedet… – Úgy tűnt, mintha elszorítaná a torkát a bosszúság, aztán beletúrt a hajába, és némileg visszanyerte az önuralmát. – Még nem túl késő, Margot. A te külsőddel az egész világ a lábaid előtt heverne.

Olyan közel volt hozzá, hogy Margot esküdni mert volna rá, hogy hozzáhajolt és megszagolta a kontyából kiszabadult tincseit a tarkóján.

– Senki sem kényszerített arra, hogy kirúgj engem, Ernst.

– Nem volt más választásom, miután meghozták a nürnbergi törvényeket! Te tetted ezt magaddal, Margot.

– Micsodát? – A nő félig hátrafordult a válla fölött, és ránézett. – Azt, hogy nem váltam el a férjemtől?

– Pontosan.

– És mióta bűncselekmény ez?

– Amióta te árja vagy, ő pedig zsidó. Ez a faj szégyene. Minden egyes nap elárulod a népedet, amíg továbbra is a felesége vagy. Mi pedig nem engedhetjük meg, hogy egy UFA-színésznő a Rassenschandét{1} reklámozza, nem igaz?

– Én nem reklámozok semmit – válaszolta Margot színtelen hangon. – Én csak próbálom élni az életem.

– Azt akarod mondani, hogy szándékosan ezt választod – ekkor megragadta a nő kezét, és az arcához emelte meggyötört ujjait –, azzal szemben?

Margot követte Krüger tekintetét, aki Goebbelst nézte, amint Lída kecses tenyerét csókolgatja, miközben leplezetlen imádat sugárzik a szeméből.

Margot higgadtan kihúzta a kezét Ernst ujjai közül, és úgy nézett rá, mintha végtelenül viccesnek találná. Azután a fejét rázva megfordult, és elment.

Nevetséges volt a kérdés. Ernst maga is rájött volna, ha személyesen is ismerte volna Jochent. Margot az első világháború utáni női felszabadítási mozgalom idején nőtt fel a weimari köztársaságban, és eszébe sem jutott, hogy szerelmes lesz, amikor nem sokkal azelőtt a hírnév küszöbén állt. Húgával, Gertruddal ellentétben, akinek az volt az egyetlen álma, hogy egy prominens, egyenruhás férfi felesége legyen, Margot sokkal többet akart kezdeni az életével, mint az új német birodalom által ígért boldog, otthoni lét. Jochen elmondása szerint neki sem fordult meg a fejében, hogy beleszeret valakibe. Lefoglalta a munkája, a díszletmunkások irányítása, hogy minél pontosabban építsék meg az általa megtervezett díszleteket, és közben elhessegette a rendező nevetséges kéréseit.

Itt ismerkedtek meg Babelsbergben, a személyzeti menzán, nem sokkal Hitler hatalomra kerülése előtt. Jochen vidáman viccelődött, meghívta Margotot a Romanisches kávézóba – barátként –, dicsérte elszántságát, hogy nevet akart szerezni magának ahelyett, hogy valami náci fejes kirakatfelesége legyen, vagy ami még rosszabb, egy SS-tenyészkanca.

– Látom, nem vagy híve a pártnak – tréfálkozott Margot.

– Zsidó vagyok – vallotta be Jochen alig észrevehető daccal a hangjában, amit Margot végtelenül csodálatra méltónak tartott.

– Jó neked.

– Valóban? – A férfi megjátszott gúnnyal összevonta borostyánszínű szemét, és lekapta a Der Stürmer antiszemita újság legújabb számát a pincér ezüsttálcájáról. – A zsidó ördögök elrabolják a szőke, árja hajadonokat az utcán, és sötét utcasarkokon molesztálják őket. Itt írják az újságban, vagyis biztosan igaz. – És hogy alátámassza a szavait, megmutatta Margotnak a címlapon lévő rajzot.

– Nos, talán egyes szőke, árja hajadonoknak nincs ellenükre, ha molesztálják őket – válaszolta tréfálkozva Margot, majd megharapta az ajkát, hogy ilyen merész volt. Valami ellenállhatatlan vonzerő áradt a férfiból, amit képtelen volt figyelmen kívül hagyni. Jóképű volt, de láthatóan vagy nem tudott róla, vagy szándékosan nem foglalkozott vele. Az arca úgy nézett ki, mint egy angol nemesé, nem túl világos tónusú, de a kellő helyeken szögletes, mintha egy szobrász faragta volna ki márványból. Mindezek mellett teljesen hiányzott belőle az az önteltség, ami általában az ilyen szerencsés külsejű embereket kísérte. A szemöldöke között állandó ráncok ültek, amitől úgy nézett ki, mintha folyton gondolkodna, aranybarna szemöldöke alatt azonban huncutság bujkált mézszínű szemében, a szeme sarka pedig összeráncolódott, valahányszor elmosolyodott. Az ujjaival simította hátra irigylésre méltó aranyszőke haját ahelyett, hogy megfésülte volna, drága öltöny helyett kardigánt viselt az inge fölött, és kicsit sem törődött a mandzsettáját összepiszkító grafitporral. Művész volt egy profi sportoló testében, remek humorérzékkel és tökéletesen időzített szarkazmussal megáldva. Margot csókolta meg először még aznap este, és a Kurfürstendammon lévő lakásába csábította azzal az ürüggyel, hogy igyanak meg egy kávét.

– Ki gondolta volna? Úgy tűnik, a szőke, árja hajadonok a bűnelkövetők – állapította meg Jochen másnap reggel, amikor ágyba vitte Margotnak a kávét, amire előző este nem került sor. – El sem tudom képzelni, mihez kezdjek most, hogy oda a jó hírem.

– Azt hiszem, akkor nincs más választásom, mint feleségül menni hozzád, hogy újra becsületes férfi lehess.

Viccnek szánta, de mégsem volt az. Két hónappal később összeházasodtak. Most pedig Margot el sem tudta képzelni, hogyan tudott addig nélküle élni.

Hogy Jochent választaná-e Goebbels udvarlásával szemben? Majdnem hangosan felnevetett, amikor eszébe jutott egykori producere kérdése. Istenem, de még mennyire! Ezerszer is.

* * *

Ugyanez a halvány, vidám mosoly játszott Margot arcán, amikor elfordította a kulcsot a bejárati ajtó zárjában aznap este és belépett a lakásába. Úgy érezte magát, mintha egy melegházban lenne. A földön minden négyzetcentimétert különféle színes virágcsokrok borítottak. A folyosón orgona, rózsa, bazsarózsa és szegfű sorakozott, amitől az átlagos berlini lakásuk illatos mezővé változott. A tündérmese közepén pedig ott állt Margot férje, és úgy mosolygott rá, ami miatt három évvel azelőtt beleszeretett abban a filmstúdióban, ahol az álmuk azóta rémálommá változott.

– Jochen! Mi ez?

– Virág – jelentette ki a férfi teljes komolysággal, ám aranyszínű szeme huncut csillogása elárulta játékos kedvét.

– Honnan szerezted őket?

– Gustavtól, a virágárustól – magyarázta, majd megölelte a feleségét, és a levegőbe emelte, hogy csókot nyomjon a szájára, amitől Margot testét vágy öntötte el.

Mielőtt Ernst Krüger felfedezte és leszerződtette volna az UFA Filmstúdióhoz, Margot a Wertheim áruházban dolgozott modellként, Jochen ennek ellenére fölé tornyosult egykori profi sportoló, lenyűgöző termetével. Abbahagyta a versenyszerű úszást, miután az UFA főnökei az ő tehetségét is felfedezték – nemcsak színészként, hanem olyan díszlettervezőként is, akinek nagyon jó szeme volt az expresszionizmushoz. Aztán a weimari demokráciával együtt az expresszionizmus is kiment a divatból, és az egykor híres Hans-Joachim Rosenberg az utcán találta magát… a többi profival együtt, aki szerencsétlenségére zsidó volt egy barnaingesektől hemzsegő országban.

– Szüksége volt valakire, aki berendezi a Linden utcán nyitott új üzletét. Nos, mivel bűncselekménynek számít, ha bárki alkalmazza imádott férjedet, úgy tettem, mintha csak unalomból segítenék neki, ő pedig úgy tett, mintha nem virágokkal fizetne érte.

Margot a férje vállán nyugtatta a kezét, beleveszett csodálatos, borostyánszínű tekintetébe, aztán újra megcsókolta, és biztos volt benne, hogy bármikor bármivel szemben mindig őt választaná. Nem érdekelte, hogy az egész világ őt imádja-e, csak egyetlen férfi szerelme volt fontos neki, csakis erre volt szüksége, hogy boldog legyen.

KETTŐ

Berlin, 1935 ősze

A halovány novemberi nap még fel sem kelt, amikor a csengő éles berregése riasztotta fel Margotot rapszodikus álmából. Jochen összerezzent mellette, és megszokásból felhajtotta magáról a takarót, aztán megállt a mozdulat közben, és a feleségére pillantott. Az álmos szemében tükröződő gyötrelem láttán Margot szíve kis híján megszakadt. Alig néhány hónappal azelőtt Jochen még nem engedte volna, hogy felkeljen, végtelenül gyengéd csókot nyomott volna a vállára, miközben azt suttogja, „Aludj, aludj, Liebling, majd én kinyitom”, aztán visszaküldte volna az álmok mezejére.

Ám ez még azelőtt volt, hogy el kellett hagyniuk a bohém Kurfürstendammon lévő tágas, gyönyörűen berendezett lakásukat és Kelet-Berlinbe költöztek, ugyanis jelentősen megcsappant jövedelmükből csak ezt a környéket engedhették meg maguknak.

Azelőtt, hogy egy hivatalnok heti rendszerességgel ellenőrizte az irataikat, és úgy emelte a fény felé a házassági anyakönyvi kivonatukat a két ujja között tartva, ahogy az ember egy döglött patkányt fog, majd azt mondta:

– Ezek szerint még mindig házasok, hmm… Ugye tisztában van vele, Frau Rosenberg, hogy nem szükséges végigcsinálnia egy fájdalmas válási procedúrát? – Ezután mindig jelentőségteljesen nézett rá, amire Margot szándékosan mindig üres tekintettel válaszolt. Már megszokta ezeket az öltönyös embereket. Előttük porszívóárusok és biztosítási ügynökök keresték fel őket. Ezek az emberek most fajelméletet és pártideológiát árultak. Ugyanaz a stílus, csak más termék. – Ha kitölti ezt az űrlapot, és a lap alján látható címen leadja, kérheti a házasság érvénytelenítését. – Margot válaszra sem méltatta ezeket a javaslatokat.

Még azelőtt volt, hogy Hans-Joachim Rosenberg elvesztette német állampolgárságát, és zsidóvá vált, hontalan emberré, akinek megszűnt a nemzetisége, akit már illegális idegennek tekintettek, olyannak, akinek nincs otthona, iratai, és a sorsa csak egy hajszálon függ…, amelyet bármikor elvághatott a náci párt által nagyüzemben megalkotott bármelyik törvény.

Így hát Margot hajtotta hátra a takarót, felkapta a köntösét az ágy végéből, magára vette, és azt mondta:

– Aludj, szerelmem! Majd én kinyitom az ajtót.

Mezítláb végigtipegett a keskeny, szegényes folyosón, a padlódeszka kemény és jéghideg volt a talpa alatt. Elfintorodott, amikor erre a felborult világrendre gondolt, amelyben a feleség a családfő és a védelmező, a férje pedig csak azért volt életben, mert nem volt hajlandó elhagyni őt.

A csengő közvetlenül Margot füle mellett szólalt meg ismét, kitartóan és fülsiketítően berregett, amikor már elfordította a kulcsot a zárban. Durván vágta ki az ajtót, és felkészült rá, hogy megmondja a magáét a váratlan látogatónak, ám a torkára fagyott a felháborodás, amikor megpillantott egy apró termetű, madárcsontú nőt, aki éppen leengedte reumás ujját a csengőről.

– Ó, azt hittem, nincs itthon – szólalt meg a nő negédes, éneklő hangon. – Sokáig lustálkodik?

– Még hét óra sincs – válaszolta Margot védekezőn.

A nő, akinek őszes haja olajjal volt hátrafésülve és szoros kontyba fogva, alig érintette meg a vállát, Margot azonban úgy összehúzta magát, mint kislány korában Frau Böhler, a szülei épületgondnoka előtt. Egyetlen gyerek sem tudott annyira csendes vagy láthatatlan lenni, hogy Frau Böhler megkedvelje, és még a legrendesebbek sem tudták kivívni az épületgondnok rokonszenvét. Margot nagyon jól nevelt kislány volt, és őszintén hitte, hogy ha Frau Böhler szemtanúja lesz valamelyik jó cselekedetének, akkor látni fogja, hogy ő jó gyerek, aki betartja a szabályokat, és sosem csinál bajt. A lehetőség akkor adódott, amikor egy nap az iskolából hazatérve egy krétával felírt graffitit talált a lépcsőház falán: Kurt szereti a kolbászt a szájában. Margot kötelességtudóan megállt, megnyalta az ujját, és elkezdte letörölni a sértő feliratot, amit fiatal kora miatt még nem értett. A sors úgy hozta, hogy Frau Böhler szeretője éppen kiment a lépcsőházba elszívni egy szivart. Miközben förtelmes szagú, olcsó szivarjával pöfékelt, figyelte, ahogy a kis Margot letörli a krétás feliratot…, aminek a kislány kimondottan örült. A férfi majd elmondja Frau Böhlernek, hogy mit látott, gondolta. Így még a rettegett épületgondnok is szeretni fogja őt, a jó kislányt, a szorgalmas, lelkiismeretes gyereket…

A betűk azonban túl nagyok voltak, Margot torka pedig megfájdult a krétaportól, amit mindig lenyelt, amikor megnyalta az ujját. Biztosan nem lesz baj, ha először hazamegy, megebédel és átöltözik, majd fél óra múlva visszatér egy nedves ronggyal, hogy letörölje a maradékot.

Milyen lesújtó csapás volt, amikor az anyja beviharzott a konyhába, fülön fogta őt és magával húzta le két lépcsőfordulón át. Elmentek a falon még látható a szájában felirat mellett, és egyenesen Frau Böhler előtt álltak meg, aki a lakása ajtajában várta őket. Vörös, kövér arcáról rosszindulatú diadal sugárzott.

Margot minél jobban sírt, minél hevesebben tagadta, hogy bármi rosszat csinált volna, az anyja annál jobban húzta a fülét.

– Azonnal kérj bocsánatot Frau Böhlertől! Azért, hogy ilyet írtál és azért, hogy hazudtál!

– Nem hazudtam!

– De igen! Frau Böhler… – Az anyja hirtelen elhallgatott, aztán gyorsan kivágta magát: – Frau Böhler albérlője látta, hogy te írtad!

– Én letöröltem, nem felírtam!

– Hagyd abba a hazudozást!

– Nem hazudok!

Ez után az incidens után – amelyben valami eltört Margot lelkében, elvesztette az egyetemes igazságba vetett naiv, gyerekes hitét – két dologra is rájött: az egyik, hogy sohasem fog megbízni a hatóságokban, a másik pedig, hogy még egy legközelebbi családtag is képes az ártatlan ellen fordulni, ha egy hatalommal felruházott egyén vádolja meg.

Attól a naptól fogva sosem bízott igazán az anyjában, sem Gertrudban, a húgában, aki egyetlen alkalmat sem mulasztott el, hogy árulkodjon Margotra, és ezáltal továbbra is ő maradjon a kedvenc. Attól a naptól kezdve Margot egyre nagyobb daccal viseltetett a tekintéllyel rendelkezőkkel szemben…

…egészen aznap reggelig, amikor Frau Fuchs, a főbérlőjük – aki külsőre nagyon különbözött Frau Böhlertől, a viselkedése azonban annál jobban hasonlított az övéhez – apró, keselyűre emlékeztető, csillogó szemével olyan hevesen vissza nem idézte azt az emléket, amitől Margot megint apró, védtelen gyereknek érezte magát.

– Tudja, milyen nap van ma, Frau Rosenberg?

Hogyan volt képes ez az apró, vékony hang ilyen erősen zengeni?

– Természetesen, Frau Fuchs. – Margot hátrapillantott a válla fölött, átlépett a küszöbön, és becsukta maga mögött az ajtót. – December elseje.

– Lakbért kell fizetnie. – Frau Fuchs úgy mosolygott, mint egy kígyó…, fogatlanul, vékony ajkával, ám a mosolya tele volt méreggel.

– Tudom, Frau Fuchs.

– Úgy értem, a decemberi lakbért.

– Igen. – Margot megtörölte a homlokát, mert a kinti fagyos idő ellenére verejték ült ki a bőrére.

– És még a novemberit sem fizette ki.

– Elnézést a késlekedésért. Ma délután együtt fogom vinni a novemberi és a decemberi lakbért.

– Látom, hogy Herr Rosenberg mindennap délben veszi ki a postát a postaládából.

Margot nem válaszolt.

– Nem dolgozik, ugye?

– Ahogy már mondtam, ma fogom vinni a lakbért.

– Bizonyára nehéz fizetni a számlákat, ha csak egyikőjük keres.

– Megoldjuk.

– Ha mégsem, bármikor felköltözhetnek a padlásra. Az viszont csak egyetlen szoba, és a kinti budit kell használniuk, mert nem lesz saját fürdőszobájuk, de mégis jobb, mint…

– Azt mondtam, ma délután elviszem a pénzt! – Margot arca lángolt. Már régen elfelejtette, milyen érzés így megszégyenülni mások előtt, mert a szomszédok bizonyára az ajtajuk mögött hallgatóztak. A berlini bérházak falai papírvékonyak voltak, a lakók pedig mindennél jobban szerették a szaftos pletykákat.

Margot azonban nem a szomszédok véleménye miatt csikorgatta úgy a fogát, hogy fizikai fájdalmat okozott magának. Kicsit sem érdekelte, hogy mások hallották-e, csupán azon imádkozott, hogy Jochen ne hallja meg.

– Gondoskodjon róla, hogy így legyen! A novemberit és a decemberit együtt. – A főbérlő madárszerű, ráncos arcáról eltűnt minden megjátszott jóindulat. – Sorban állnak a rendes, dolgos bérlők, akik a maguk lakására pályáznak. Voltam olyan kedves, hogy kiadtam egy zsidó családnak, de azért az én kedvességemnek is van határa.

– Én nem vagyok zsidó.

– A férje viszont igen, és a nürnbergi törvények szerint, ha a férj zsidó, akkor a családot is zsidónak kell tekinteni, Frau Rosenberg. Jobb lenne, ha legalább a Beobachterre előfizetne, ha nem kedveli a Der Stürmert. Nem árt képben lenni a legfrissebb hírekkel.

– Ugyan miért? – dörmögte Margot Frau Fuchs távozó hátának. – Vannak elegen, akik közlik velem a legfrissebb híreket.

Miután becsukta maga mögött a bejárati ajtót, látta, hogy Jochen fürdőköntösben ül a konyhában az egyik szék szélén. A szeméből sugárzó kétségbeesett, üldözött kifejezésből ítélve minden szót hallott.

– Margot, nincs pénzünk lakbérre? – suttogta fojtott hangon.

A nő odament hozzá, a tenyerébe fogta az arcát, és könnyed, játékos csókokat hintett rá.

– Micsoda képtelenséget beszélsz, szerelmem! Hát persze hogy van! Csak ez az ostoba feleséged még nem szokott hozzá, hogy neki kell intéznie az ilyen ügyeket, és elfelejtett pénzt kivenni a bankból. – A bankból, ahová Jochen már nem tartozott, mert zsidó volt. Szerencséjükre azonban Margot legalább „árja” volt, máskülönben elvesztették volna a közös számlájukat, és a pénz az államhoz került volna. Most viszont, ami egykor Herr és Frau Rosenberg nevén volt, az már kizárólag Margot nevére került. – Mihelyt kinyit a bank, azonnal odamegyek. Te csak ne aggódj emiatt!

Jochen a felesége arcát kutatta, de annyira elmélyülten, ami már nem tetszett Margotnak. Aztán megnyugodott, és tétován elmosolyodott, amikor látta, hogy a felesége szája ragyogó mosolyra húzódik.

– Elmondanád nekem, ha bajban lennénk, ugye? – kérdezte bizonytalanul.

– Hát persze.

– De nem vagyunk? – Még mindig nem nyugodott meg.

– Nem. Nem vagyunk.

Még szerencse, hogy a férfi már nem férhetett hozzá a bankszámlájukhoz. Az pedig még annál is nagyobb szerencse volt, hogy Margot remekül tudott színészkedni.

{1} Fajgyalázás (német).