Babits Mihály
A gólyakalifa

Elza pilóta vagy a tökéletes társadalom

Szerkesztő:

Lukács Krisztián Zoltán

Borító:

Árvai Annamária

Kiadó: PairDime Kft.

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Szeged, 2019

ISBN: 978-615-5950-68-1

PairDime Könyvek

www.pairdime.com

A GÓLYAKALIFA

I.
(Tábory Elemér önéletírása.)

Össze akarom állítani életem aktáit. Ki tudja, mennyi időm van még? A lépés, melyre elszántam magam, talán végzetes lesz. Lassan, biztosan múlik az éj. Majd egyszer csak jön, lábhegyen, mint egy gyilkos, a fekete Álom és nesztelen mögém áll. Hirtelen a szememre szorítja tenyerét. És akkor nem vagyok többé a magamé. Akkor megtörténhetik velem akármi.

Össze akarom állítani életem aktáit, mielőtt még egyszer elaludnék.

Mindenről pontos jegyzeteim vannak. Az életem olyan volt, mint egy álom és az álmaim olyanok, mint az élet. Az életem szép volt, mint egy álom; ó bár lett volna az életem szerencsétlen és az álmaim lettek volna szépek!

... Tizenhatéves koromban kezdődött.

Különösségek voltak azelőtt is. De egyáltalán nem feltűnő dolgok: tiszta gyerekességnek lehetett őket tartani. Például a tislérrel. Mindennap a tislér mellett jártam el, iskolába menet. Sokszor megálltam a szűk ablak előtt. Ez a sötétnek látszó műhely lassanként a rejtelmek színhelye lett fantáziámban. Minden ok nélkül elképzeltem magamnak, hogy ott, a jámbor tislérség örve alatt, nagy gonosztevők, pénzhamisítók, talán gyilkosok is, manipulálnak, vagy ártatlan fiúkat kínoznak... olyanokat, mint én. Sőt ezt a hitemet valahogy néhány pajtásomra is rászuggeráltam, úgy hogy egy valóságos doktor Holmesi titkos társaságot alapítottunk ennek a rejtélynek a kikutatására. A társaság, mint a rejtély is, magától megszűnt, de én továbbra is mindig érthetetlenül megborzongtam, valahányszor enyvszag csapott meg az asztalosműhely ablakából, mintha ismerős illat volna ez, mintha ilyen műhelyben éltem és szenvedtem volna magam is sokáig.

Pedig úri fiú voltam, gazdag fiú és a legjobb tanuló a gimnáziumban.

Volt aztán két iskolatársam, akikhez nagyon különös érzelem fűzött.

Általában nagy fölényben voltam a társaim fölött. Szerettek, bámultak, mert szép voltam és ügyes fiú, okosabb és erősebb is, mint ők, mert szép ruhában jártam és mindig volt zsebpénzem és főleg mert csöppet sem törődtem velük és egyáltalán nem tulajdonítottam értéket a barátságuknak. Valóságos Sonntagskind voltam; kényeztettek, örült, akire mosolyogtam, gyönyörködött, aki csak rámnézett és én legkisebb koromtól a szeretetnek ily bőségében fürödve, egyáltalán nem ismertem a szeretet értékét, mindenkivel kedves voltam, de senkivel sem gondoltam valami nagyon. Annál többet gondoltak velem: féltékenyen kapaszkodtak a karomba és például a görnyedt, csöndes Horváth Iván valósággal szerelmes volt belém.

Őt még csak eltűrtem, mert feljebb járt nálam és okos fiú volt, filozofáltam vele, francia könyveket adtam neki kölcsön és néha számonkértem:

- Még mindig csak tizenöt lapot olvastál?

Tudtam, hogy csak azért tanul franciául, hogy előttem szégyenben ne maradjon.

- Könnyű neked - panaszkodott ilyenkor. - Te már kis korodban tanultál a bonnetól.

- Ugyan mit tanul az ember a bonnetól? Muszáj legalább néhány könyvet végigszótározni.

Nagyon szerettem a könyveket. Érteni akartam mindent, tudni mindent, bejárást biztosítani az eszemnek mindenhova. És megvetettem a többieket, akiknek ilyen vágyaik nem voltak. Megértettem, természetesnek vettem a bámulatukat, de azért terhemre volt. Éreztem, hogy fájdalmat okozok annak, akivel közönyös vagyok, akinek az érzelemnyilvánításait nem jutalmazom: s közönyöm és vidám fölényem csak annál nagyobb lett. Nem volt bennem rosszakarat, sőt képes voltam minden gyengédségre és szeretetre, de erős voltam és gyengédségem nem akart testvére lenni a gyengeségnek.

Mégis volt kettő a társaim közül, akikkel szemben gyengének éreztem magam.

Mind a kettő egész közönséges, ostoba fiú. Hódi Karcsi mindig szélesen kacagott, én mindig zavarba jöttem és úgy éreztem, mintha énrajtam kacagna. Sehogy se tudtam leküzdeni ezt a kellemetlen érzést, megmagyarázni még kevésbbé. De hisz minden ember megfigyelhet önmagán ilyeneket, senkinél sem nyernek azok oly értelmet, mint nálam.

A másik volt Fazekas. Ez a nagy, kelletlen legény egy korcsmárosnénál kvártélyozott, borbélysegédes frizurát viselt, poros, lógó, fekete ruhában járt és sápadt volt mindig. Rossz érzések szálltak meg, ha ránéztem, mindig. Mintha valami rosszra emlékeztetett volna.

Sok minden olyan volt, mintha valami iszonyú dolog lenne valahol, az emlékezetem mélyében - valami, ami mindjárt más színben mutatná az egész világot - csak nem tudtam, hogy mi.

De azért diák voltam én is, egyformán boldog a labdatéren, a tánciskolában és a könyveim közt: még vidám, játszó gyermek és máris egy kis komoly filozóf. Szerettem a matematikát, mindent ami nehéz és szigorú, ahol fiatal eszemnek korrekt élességét ragyogtathattam önmagam előtt. A tanáraim megbecsültek, sőt egy kicsit ők is úgy voltak velem, mint a társaim. Mind főleg előttem akartak jószínben feltűnni, előttem resteltek minden tudatlanságot, gyengeséget, szinte féltékenyek voltak rám, kit szeretek és tisztelek jobban. Sőt tekintély voltam előttük: Köbgyök Miska engem szólított fel, ha valamit maga sem tudott tisztán. - És így múltak az évek.

És tizenhatesztendős koromban...

Hatodikat végeztem, épp majálisunk volt. Korán keltem, szaladtam nézni, szép idő van-e? Csodálatosan emlékszem erre a reggelre. Leírom - leírom az egész napot - hogy lássa az olvasó, miből - milyen életből ébredtem a rémre. Aranyos nap volt, lombos, friss világ a nagy veranda kockás üvegfalain át. Ezüst szikrák, halványfriss tűujjak a fenyőn, gomolyodó hólabdavirágok. Minden virágra emlékezem. Hogyan pompázott az orgona! Volt aztán egy bokor, amit mi gyerekek csak bogyónak híttunk, mert fehér hólyagos bogyói voltak, a sarkunkkal pattantottuk szét mindig a földön. Ez aprófürtös, rózsaszínű virágokat hajtott és keresztül-kasul belepték a méhek és az egész bokor zengett, mint egy templomi orgona.

Nyitva volt néhány üvegtábla és én hallottam mindent. A méheket, a darazsakat, amint felcsaptak a bogyóbokorból, hirtelen, mint a csomóból kibomlott húr vége és merész, zengő ívben kikanyarodtak a vasrács fölött az utcára, odacsalta az akácvirág mézes illata. Hallottam a madarakat is, csipogást és csacsogást ezerfélét, minden hangos volt és eleven. A rigók voltak ám jókedvűek! Fel-felkurjantak és visítottak, mint a legények a csárdában és én, gyerek, meg nem álltam, közibük kiáltottam magam is:

- Huncut a bíró! Huncut a bíró!

Csupa nevetés volt ez a zöld világ. Fütty, fütty és kacaj. A napsugár ingó foltjai szerteszét a sűrű lomb között, mint a nevetés apró gödrei az arcon. Én meg nevettem a boldogságtól, hogy a majálisra ilyen szép idő van. Egy szép szürke galamb ült a nyitott ablakra és én odalopóztam megfogni. De elröpült, leszállt az udvarra és nyakát ingatva, kimérten lépkedett a földön.

Ekkor bejött Mariska, hozta a reggelit. A frissen pörkölt kávé ingerlő illata beáradt. Mariska menyecskésen hátrakötött keszkenővel jött, mosolygott nagyon.

- Elkésik az ifiúr. Még fel sincs öltözve.

Szaladtam vissza, az új ruhát keresni se kellett, már kikészítve várt.

Milyen jó, ha az embernek külön szobája van. Milyen pompás a hideg víz így reggel, hirtelen! Mily nagyszerű a tiszta fehérnemű hűvös érintése! Mégis jó, hogy így gondoskodnak az emberről! Vajjon lesz-e bögretörés a majálison?

Hirtelen nyílt az ajtó, benézett az édesanyám és én, az ágyamon ülve, amint éppen a friss inget akartam felvenni, éreztem, hogy olyanféle mozdulatot teszek, mint a meglepett őzike. Oly szép, fiatal, elegáns asszony volt az anyám, hogy én szégyeltem előtte öltözködni. A cseléd előtt pedig nem szégyeltem. De mikor megláttam azt a szép, nemes arcot, amelyhez, mondják, egészen hasonlít az enyém, azt az előkelő termetet, drágaszép pongyolában: úgy huzakodtam a paplan alá, mint a csiga a házába.

Lehajlott, meg akarta csókolni a homlokomat, amire én ijedten iparkodtam ráhúzni a takarót.

- Látott már az ember ilyen gyereket? Szégyenli magát az édesanyja előtt.

Amint kiment, gyorsan szedtem a ruhákat, felpattantottam az ajtót, gőzölgött a kávé, a fehér abrosz mögött állt a nenne és kiosztotta a tejszínt.

Minden emberi lény között talán őt szerettem legjobban. Édesapámnak az idősebb nővére volt; nem ment soha férjhez és ott lakott nálunk. Nekem úgy tűnt fel mindig, mintha ezüstből volna. Kis fején a haja csalódásig ezüst; az arca oly finom, gyengéden fehér arcszínével, diszkréten fénylő mosolyával, mint ezüst filigrán-munka; és mosolya fénye az ezüst fénye volt és hangjánál tisztább ezüstcsengést sohasem hallottam. De a legezüstösebb a lelke volt és a hangja a lelke csengése, mosolya lelke fénye. Nekem úgy tetszik, mintha még neve is, ahogyan otthon híttuk, a nenne szó, ellenállhatatlan halk ezüst fények és csengések képzetét idézné fel, csak rágondolva is. Alig véltem, hogy a kortól volna fehér a haja; fiatal volt és finom és bájos; ezüstösen született talán, mint valami tündér; nem is képzeltem máshogy a tündéreket, mint amilyen ő volt, ott, a tiszta abrosz, a friss tejszínhab és a reggeli naptól csillogó ezüstkanalak mögött.

Már a kertben sétáltak a lányok, a húgom, a tízéves Bözsike és a másik, a vendég-Böske, az unokatestvérem, egy tizenhétéves vidám, csinos lányka. Az apám, az még aludt; de megígérte, hogy majd ő is kijön a majálisra és a tanárok is számítottak rá, a városnak egyik főelőkelőségére. Nekem, szüleim büszkeségének, szépnek kellett lennem és tisztának és édesanyám a lépcsőn még egyszer műértő szemlét tartott a toalettemen és ott állt mögöttem Mariska a ruhakefével és ott állt az öreg Vivi dada, akiről még fogok majd beszélni. A nenne pedig így szólt:

- Lányok, vágjatok egy szál rózsát és tűzzétek ki az Elemér gomblyukába, hogy szép legyen.

Böske, a nagy Böske, tűzte a gomblyukamba a rózsát és én egész közel állva néztem, mily szép az arca, aztán köszönetül egy tánclépéssel ügyesen előreágaskodva, hirtelen arconcsókoltam: tetszett ez neki, de azért mindig méltatlankodva igazította utána a haját. Én nevettem, egészséges, gyermeki huncutsággal.

Ilyen volt ez a méhzümmögéses, napsütéses reggel. Cézár is rám ugrált, a kedves kis kutya, alig védelmezhettem a szép ruhámat. Mindenki a kapuig kísért és utánam néztek és én büszkén, tisztán, rózsásan mentem a majálisra.

Igy emlékszem mindenre: így tudnám leírni az egész napot. A gyülekezést az iskolaudvarban, azt az igéretes, terhes zsongást, mely mint a színházi zsongás az előadás előtt, mint az új könyvek friss nyomtatásszaga, ingerelte lelkem. A pajtásaimat, akik feszesek és furcsák voltak, kimosdatva és új ruhában, mintha meghámozták és becsomagolták volna őket; látszott rajtuk, hogy most egy napra kimennek az iskolából az emberek közé; mint a fókák, mikor kijönnek a vízből. A tanárokat: Köbgyök Miskát, aki véres tekintélyének egész reggeli súlyával ácsorgott közöttünk. Krug Ernő tanár urat, aki a majálist rendezte: ez volt élethiúsága, évi főeseménye életének: az év egyik felében készült rá, másikon át dicsőségében sütkérezett. A lobogót, melyet édesanyám ajándékozott az intézetnek: ő volt a zászlóanya. Az indulást: de jó az: indulni! Menni a mezőkön! Az Isten napja éget, hónunk alját izzadság hűsíti, a cigány szól, holnap szünet, ki gondol a latin leckére? Megyünk.

- Nagyszerű erdő ez! - kiáltott Révi Pista, aki még Verne-könyveket olvasott és mindig polipokról, meg búvárharangokról beszélt. - Ilyenekben lesnek a cowboyok.

Leírnám az egész majálist, a játékokat: volt ám bögretörés! És kötélhúzás! És zsákfutás! Hogy ügyetlenkedett a Krausz! És aztán félóráig iparkodott az ügyetlenségét helyredisputálni. Sőt Kákay Náci tanár úr, akinek pedagógiai elve volt »a gyermekek játékaiba vegyülni«, maga is szétütött egy köcsögöt. Én ügyes voltam mindenben és boldog, egy nagy boldogság apró részese: odaadó lelkem szinte beleveszett a játszó zsivajba. Gyermeken gyakran megesik, hogy nem érzi magát. Néha, pajtásaim közt ülve a padban, eltűnődtem, miért éppen én vagyok a sok közt én? Mily titok kapcsolja minden érdekem, érzésem éppen ehhez a csinos kis testhez? Mért nem a szomszédoméhoz? - De most, nem gondolva semmit, boldogan olvadt lelkem a sokaság lelkébe.

Boldog, boldog nap volt. És ezen a napon kellett megtudnom mindent!

Miért vetélkedtem Hódi Karcsival mindig tüntetően, meg Fazekassal a játékokon? Mintha magamnak akarnám bebizonyítani, hogy én vagyok a különb. Pedig úgyis én voltam.

Mit vétettek nekem? Miért gyűlöltem őket akaratlan?

Két emlékeztető, durva folt volt ez a két arc a szemeimben, két hely a gyönyörű képen, ahol lehullt a festék és kilátszott a meztelen vászon.

Ezen a napon kellett megtudnom mindent.

Ebédnél ültünk, zsúfolva a hosszú lócákon, kellemes szél jött a nagy melegben, ingott az áttört aranyszőnyeg, egy-egy akáclevél sodródott tányérunkra. Leves után egyszer csak valaki elkiáltá magát:

- Éljen Krug tanár úr!

- Éljen! - röpült ki egyszerre négyszáz fiútorokból, mint a rabmadár a kalitkából, mint ahogy egy egész madársereg felcsap a levegőbe, hirtelen, gyorsan, magasan. Végérhetetlen, siketítő éljen volt: az idegesebbek fülük-befogva ordítottak, a fák gallyai rezegtek bele, a tanárok nevettek és bosszankodtak.

Krug közöttünk járt, felvigyázott az ebédre.

- Lám, úgy-e milyen népszerű vagyok? - szólt nevetve Darvashoz; de azért örült a tüntetésnek.

A hang azonban nem fogyott, rohamokban szakadt ki, minden fogás után más és más nevek kerültek sorra.

- Éljen Darvas tanár úr!

- Éljen Cserey tanár úr!

- Éljen Kákay tanár úr!

Mindenkinek kijutott. Egyiket csak félénken, szerényen ünnepelték, másikat gúnyos viharossággal. Mikor Kákay nevére került a sor, zengett az egész erdő irgalmatlan.

- Hagyjátok, fiúk, hagyjátok! - legyintgetett Náci a kezével.

De mi nem hagytuk. És az igazgató nyugtalanul tekintgetett le a vendéglő verandájáról. Ott ápolta érzékeny tekintélyét a vén mandzsettarázó, a néhány vendég közt, akik mint szülők, notabilitások, az iskola barátai, megjelentek a társasebéden. Megláttam ott az én apámat is. Licskó járásbíró, aki már egész délelőtt itt poharazott, egy követhetetlen vadászanekdótát adott elő, mind feljebb emelve rekedt ordítását, hogy az éljeneken áthallassék.

- Te - mondta fülembe szomszédom, a Révi Pista. - Nézd azt az embert, aki ott ül a Licskó mellett.

- A harmadik folt! - lövellt egyszerre a lelkembe, amint odanéztem.

Erős, nagy ember volt. Kúszált, barna Kossuth-szakáll, furcsán vibráló acélkék szemek. Szürke vászonnadrág volt rajta és zubbony; mellény nem, a helyett puha, széles, ráncos, fekete selyemöv, körülcsavarva a derekán. Az inge galléra szélesen kihajtva, alatta sötét, rojtos nyakkendő lógott.

- Tudod, hogy ez egy yankee? - magyarázta Révi Pista, a legnagyobb érdekkel. - Ez sokáig volt Amerikában, tud angolul, mérnök volt; úgy hívják, hogy Kincses. Csak nemrég jött haza; a Nagy Sóstó Városban volt, a Great Salt Lake Cityben.

- Grét Szalt Lék Szitti - igazítottam helyre a kiejtését.

Nagynehezen elnémult a lárma, Kriegler, a nyolcadikos eminens, kiállt a veranda elé s egy ügyetlen dikcióba fogott.

Néztem, néztem folyton az amerikajárt mérnököt. Nem bírtam a szemem levenni róla. Sejtettem már akkor, hogy most kezdődik valami? - egész életemnek kínszenvedése? - Alig. De ez az arc... Láttam már valahol? Erre az arcra határozottan emlékeztem.

Legkisebb koromtól nagy hatással voltak rám az arcok. Ma is szinte közvetlenül vélem látni bennük a lelket; az ember és az arca egy előttem. De mint ez az arc, olyan hatást még nem tett rám emberarc (a tiedet kivéve, gyönyörű Etelka; de szabad-e a tiedet ezzel egy lapon említeni?). Ez a megdöbbentően ismerős sötétkék férfiszem... Összerezzentem, amint egyszer véletlen rámnézett, mintha tanárom volna és én tilosban járnék. És mintha ezer meg ezer sötét emlék tolongna fejemben, a sötétből, mélyből, e felé a szem felé tolulnak, ez a szem hívja őket, hívja, fényre hívja ezt a keserű sereget...

Valami csodás nagy valóság-képe volt az egész embernek. A veranda tetejéről lehulló napfény éles vonala a lábszárát metszette el oldalt; a feje árnyban volt. Csöppet sem elegáns: gyűrött volt és poros. Az inge egy helyütt hanyagul nyitva, némely mozdulatnál kilátszott a melle. Az arcában vadságot éreztem, valami mesteremberszerű durvaságot. A tekintetében volt valami ébresztő. Az egész többi mulatság mámornak és kedves álomnak tűnt fel, amint őt néztem. Figyelni se tudtam másra. A gyerekek csevegtek. Kriegler szónokolt. A direktor felelt. Nem hallottam.

Felrezzentem. Háromszoros Éljen! A cigány tust húzott.

Vajjon ismerek-e valakit, aki hasonló ehhez az emberhez? Nem, nem, őt magát ismerem.

Milyen bolondság! Honnan? Most jött haza Amerikából - a Nagy Sóstó mellől.

Csönd! Az apám beszélt. A vendégek nevében mondott tósztot, szépen, tisztán, úri kedvességgel. Akárkivel szól, valami leereszkedő van mindig a hangjában és mégsem sértő, kellemetlen soha; inkább megtisztelő. Igazi magyar úr; komoly vidámság, nyilt szem, csinos szürke körszakáll, ízléses és gondos öltözet. Okos, józan, pompás emberismerő. Mindig úgy tűnt fel előttem, mint egy ideál. És most - egyszerre csodálatosnak tetszett, hogy ő az én apám. Mintha álmodnám, hogy ilyen művelt, szép, előkelő és gazdag embernek vagyok a fia.

És nehezek voltak a szemeim. A sör tette-e? A bő evés? A hosszú ülés? Végre szétoszoltunk. Az apám magához intett:

- Hogy mulatsz?

- Jól.

És menekültem már: menekültem a verandáról. Féltem, valósággal féltem - attól az embertől. Az én félórám következett a pénztárnál; Révi Pistával siettünk le a sötét fasorban, hol már aggatták a lampionokat.

- Te! - mondta Révi Pista. - Tudod, hogy a Nagy Sóstó Várost máskép Új Jeruzsálemnek is hívják?

Nem feleltem, mire Pista úr magyarázni kezdett:

- Ott vannak a mormonok. Tudod, hogy a három főigazgatónak összesen nyolcvankét felesége is van?

Megint néma voltam. De ő nem nyugodott, míg mindent el nem mond, amit a mormonokról tudott:

- Tudod, hogy a mormonok sokat harcoltak az indiánokkal? Pedig az indiánok rokonainak tartják magukat.

Elgondolkozva folytatta:

- Szeretném tudni, a Kincses mérnök látott-e indiánt?

- Hiszen az indiánok már jóformán kihaltak - vetettem közbe.

- De arrafelé még vannak - erősítette Pista; azután új témába kezdett: - Kíváncsi vagyok, mennyit igazgathatta Kincses mérnök az óráját, míg onnan idáig ért. Ott akkor van reggel, mikor nálunk este.

- Azt ki tudnám számítani - feleltem. - Persze, hogy pontos legyen, ismerni kellene a földrajzi szélességet és hosszúságot.

Mért oly éles minden szó, minden kép bennem erről a napról? A pénztári félóra... Diadalkapu lengett a szellőben, a gallyból kirakott magyar címer hullott. Puhafa, pántlika, lomb és lobogó! A kis pénztárasztal ingott az egyenetlen földön, csöngve düledeztek a pénzek tornyai.

- Nos, hogy állunk? - jött érdeklődni Krug tanár úr.

A csinos, szőke Májer, aki bizonnyal minden görög-latin szótárt ma éjre a vasalt nadrágjára rakott, felkokárdázva, látható izgalommal leste Sárközyéket - a Sárközy Ellát. De folyton mások jöttek. Kocsi jött hajdúval: Simonffy alispán, a felesége, egy ideges, affektált hölgy és a kis Alice, szétterjesztett haj, kék máslik a fül mellett, fehér cipő, harisnya.

- Édesanyáék már itt vannak, igen? - kérdezte tőlem Simonffyné.

- Most - most nem érek rá gondolni semmire - ezt mondtam magamban. - Majd mindjárt mihelyt lehet, - mindenről gondolkozom.

Dzsizi jött, a barna Gizi, az »olaszos szépség«, tizennégyesztendős, fejlett kislány, aki minden gimnazistával kacérkodott. És Szanderék, a félénk, okos Nellikével...

Aztán a tánc a füzéres pajtában: a gyermekek délutáni tánca. Pöttön kis lányok és kis fiúk járták, furcsa zavarral vagy huncut mosolygással. A termen előbb a kis párok végigsétáltak zeneszóra; a fiúk nagy grandezzával vezették az apró delnőket. Egy-egy kis lány, akinek kibomlott a haja, hirtelen otthagyta a táncosát és a mamájához szaladt. Nellike egyszerre felsikoltott: egy darázs akadt a hajába. A kezemmel ügyesen kiszabadítottam a kis fenevadat. Nellike hálásan mosolygott rám. Még egy pár tourt jártunk szótalan. Szerettem táncolni, de különben nem voltam barátja a kis lányoknak. Némelyiknek úgy izzadt a keze! Aztán csak ostobaságokról lehetett velük beszélni. Jobban szerettem a nagy lányokat, akiket néha mohó szemekkel néztem.

Nellikét a mamájához vezetve, kisurrantam a pajtából. Szorongva léptem el a dohányfüstbe burkolt veranda előtt. Messze bolygtam, az erdőbe, ahol már senki sem járt. Egy kis patak volt ott, tisztás, deszkabürű; leültem egy tuskón. Egyedül lenni! Gondolkodni! Kincses... Honnan ismerem én Kincsest? Miféle rossz emlékem ragadt ebbe az arcba? Álmomban...?

Miért, miért tűnik fel olyan fontosnak? Mi közöm lehet hozzá? Engem csak nem érdekel Amerika miatt, mint a Révi Pistát? Félek - félek tőle... Valami sejtelem? Ó, milyen csacsiság.

Itt ezek a zöld hegyek, bársonyos pompájukban, okosak mindig és nyugodtak, mint szép öregek. Nem félnek semmitől. Nem bánnak semmit, nem bántanak semmit; bánja-e, bántja-e őket valami? És itt, alattuk - gondoltam - az apró ember, a gyerek, tele képzelődéseivel. Azt hiszi, ő a világ közepe. Őt minden bántja, vele minden összefügg. Kisebb koromban, ha lámpák verőfényeit láttam futkosni az ablakokon, azt hittem, a Mikulás jár ott és figyel: hogyan viselem magam? Ha éjjel felnyitottam a szemem és fehér öltönydarab csüggött a fogasról: az szellem volt, rám lesett. Emlékszem, egy darabig Budapesten laktunk, a Stáció-utcában, egy régi, egyemeletes ház földszintjén; az emeleten egy gazdag özvegyasszony lakott, akinek a szuterénben volt a konyhája; liften szállították fel az ételeket. A lift a mi gyerekszobánkon járt keresztül; egy négyszögletes falkiemelkedésbe volt befalazva. Étkezés idején ebből a falrejtekből furcsa dörömbölés és csuszamlás zaja hallatszott. Megdöbbenve hallgattam és senkitől se mertem megkérdezni, mi az. Azt hittem, hogy az valami szégyelni való, titkos és borzasztó dolog és nem szabad soha beszélni róla.

Mindig ilyen fantáziáim voltak, mint az asztalosműhellyel is. Mindig valami kettősséget éreztem magamban, a vidám és kedves gyermeket egy másik is kísérte, láthatatlanul mögöttem járt és mikor a tükörbe néztem, a fülembe súgta:

- Ne higyj ennek a szép fiúnak! Ez nem te vagy, ez eltakar téged. E mögött keressed magadat, keress engem!

És néha a legpompásabb mulatságok és gyönyörűségek között a fülembe súgta:

- Ne higyj nekik! Csak álmodod őket!

Mert az egész világ egy kép volt nekem, egy gyönyörű kép és sokszor arra gondoltam, hogy talán csak álomkép az egész és gyermekkorom könnyű, síma folyásával, akadálytalan boldogságával valóban olyan volt, mint egy álom. Egy kicsit önkénytelen mindig féltem az ébredéstől. Olykor, ha valami nagyon csúnyát vagy rosszat láttam, úgy tűnt föl egy pillanatra, hogy most, most fogok fölébredni abból a szép álomból. Az is sokszor történt, hogy egy-egy hangulatot, helyzetet hirtelen ismerősnek éreztem, mintha álomban vagy valami születés előtti életben már átéltem volna. De azt mondják, ilyesmit mindenki szokott érezni.

- Eh, bizonyára természetes oka van ennek az egész ostobaságnak, - gondoltam ásítva - talán valamikor kisgyerek koromban láttam a mestert - valakit, aki hasonlíthatott Kincseshez és talán nagyon féltem tőle mint kisgyerek és ez a mély benyomás ébredt fel most újra.

Észre se vettem, hogy Kincsesről folyton mint mesterről gondolkoztam; fogalmam se volt, mért illett rá mindjárt ez a szó.

- És ez a mély benyomás ébredt fel most újra - ismételtem magamban gépiesen és szinte öntudatlan leheveredtem a gyepre és elnehezült a szemem. Künn elborult a nap, fülledt volt.

- És ez a mély benyomás ébredt fel most újra - járt az eszemben, mint egy csomó értelmetlen szó. Behúnytam a szememet, lassanként nagyon melegem lett - és ekkor történt az első különös dolog, amivel akkor persze nem sokat gondoltam, mert azt hittem, csak álom.

Valaki megrúgott.

És pedig egy meztelen láb rúgott rajtam egyet, éreztem és ami a legfurcsább, semmi különöset se találtam benne. Felnyitottam a szememet: egészen sötét volt; és ezt is akkor egész természetesnek vettem.

Csak egy pillanatig tartott az egész.

Egy esőcsepp hullott az arcomra, felugrottam.

- Hüh, eső lesz, szaladok.

II.

Mire a pajtáig értem, megeredt a zápor. Ugrottak a rendezők, másztak a lampionokat leszedni a fákról. Pincérek abroszokat kapkodtak ijedten. Bugyborékoló tócsák lepték rögtön a földet; a mennyei rajzművész sűrű vízvonalakkal árnyékolá a látóhatárt, mint ahogy a bibliám képein párhuzamos vonalakkal volt árnyékolva az ég. A közönség a pajtába és verandába szorult, ember ember hátán; a tánc tér híján megszűnt, egy gombostűt sem lehetett volna elhelyezni. Az izzadság és eső szaga vegyült a szesz-szaggal és dohányfüsttel, a cigányzene a zápor zenéjével. Mindenki nézte, nézte az égig érő vékony szálakat.

- Mindjárt eláll - mondta Krug szakértően.

Csakugyan mindjárt elállt. A tánc újra kezdődött. Én is egymásután vittem a kislányokat, néha egy-egy nagyobbacskát is, akinek épp nem volt táncosa. Ügyesen, szépen; a felnőttek mosolyogva néztek, a lányok rajtam feledték szemüket, Dzsizi titkon szorongatta a kezem, tréfáltam, udvaroltam, boldog a mozgásban, forgatagban, a szép, ép, jókedvű leányok között. Elfeledtem mindent. Lám, Májer is boldog volt, mert Sárközyék megérkeztek; rájuk mosolyogtam, amint szótalan eltáncoltak mellettem az Ellával. Mindenkit szerettem: örültem, hogy e szép világban élek.

Édesanyámék is megjöttek. A kis húgommal végigsétáltunk a termen. Édesanyánk büszke gyönyörűséggel nézett. Aztán szétváltunk a párok közé.

A deszkapadló rengett, a falakra aggasztott füzérek libegtek. Lassan besötétedett. A kis táncosok kiszivárogtak a pajtából és a nagy tisztás körül gyűltek a tűzijátékhoz. Édesanyámék is kimentek az alispánékkal; én elől, még karomon a kis Simonffy Alice. Martonek főhadnagy is jött, mert a nagy Böskének udvarolt. A kis Bözsi kísérte őket a Böske karjába kapaszkodva. A terraszon Licskó ötvenedszer mesélte a vadászkalandját. Ma nem kellett félnie, hogy a felesége érte küldi a cselédet. Szeszesen rikácsolt:

- Megállt előttem az úton! Képzeld: meg mert állni előttem! Mondom neki: »Te nyuszi! tudod, ki vagyok én? Tudod te, ki az a Licskó János?«...

Elnyelte a zaj. Senki se figyelt rá: politizáltak. Egy öblös hang a hármasszövetség jövőjét hirdette:

- Franciaország, az az ökör...

Apám és az alispán lejöttek, amint megláttak, az igazgató, örök erőltetett mosolyával, csatlakozott. Alice nagyokat vihogott, amint el akart a sötétben botlani, félt a békáktól, mindenre azt mondta: »Jé!« - és idegesen pislogott a guvernantjára. A nagy tisztásra értünk. Éles, gondosan kivágott árnyképet mutatott a táj. Különös kék papirosra volt ragasztva ez a sziluettkép, a csillagok alig látszottak. Persze a hold bútt már és lesett a hegyek mögött. A közönség még a sötétben zsibongott és várt. Kis fiúk cigarettáztak titkon a bokrok közt. Az ismerősök elvesztették egymást: nem látszott más, csak mozgó körvonalak. A guvernant nem tudta, merre vagyunk. Alice-szal kicseréltük virágainkat. A hold lassan, hízva, izzadva narancsosan felcipelkedett. Majd halaványult... fogyott... Alice nem figyelt rá: a rakétákat várta. A tisztás túlsó végén Krug és a tűzmester mesterkedtek. A béka ropogott. Tüzes ívek szálltak, tüzes záporok hulltak. Az ég fehéredett. A hold fénye szétömlött, szétivódott, mint egy nagy sárga kókuszdió teje. Alice kényeskedett, fázott. Robbant, pattant, szikrázott a tűzijáték. Új és új moraj szállt át a közönségen. Alice felsikoltott. A hold már rendes volt, éles és fehér, az ég is fehér, a lombok is fehérek.

- Alice, Alice!

A guvernant feladta Alice kabátját. A közönség tódult a vacsorára. Elmaradtam Aliceéktől. A tolongás egy férfi mellé sodort. Az alakja ismerősnek tetszett... Egyszerre megfordult. A mester volt.

Új lett a liget, mire visszatértünk. Nagy kék és piros lampionok csüggtek, izzottak alacsonyan a lombok között. Éhes nép rohan az asztalokhoz, mint apró farkasok. A tanárok kétségbeesve erőltették a rendet. A hölgyek a vendéglőbe vonultak; a kis lányokat hazavitték. Láttam, Sárközy Ella hogyan könyörög a mamájának, hogy még maradjanak.

Egy kis, tapsifüles gyerek azonban szédülő fejjel, felkeveredett gyomorral támolygott a sötét ligetbe.

Vacsora után minket is sorba állítottak. Jött a felnőttek tánca; csak a hetedik és nyolcadik osztály maradhatott tovább. Az intézet volt növendékei, a tavaly érettségizettek, sétabottal, cigarettával, mosolyogva nézték, hogyan sorakoztatják utódaikat, mint a bakákat. Nekem ugyan megengedte a direktor, hogy ott maradjak még a szüleimmel. De édesapám nem akart kivételt csinálni a fiából. Különben is úgy vélekedett, jobb, ha a gyerek korán fekszik. A kis Bözsit is hazaküldték már a Vivi dadával. Én is hát a sorba álltam és Kákay tanár úr vezetése mellett nagy nótázással elindultunk.

Amíg a ligetből kiértünk, a világított úton addig csak ment minden. De a sötét mezőn megbomlott a rend. Ötös-hatos csapatok váltak ki s indián üvöltéssel rohantak szanaszét. Kákay hiába kiabált, hogy tartsák meg a sort. Visszaugattak kutyamód. Egy csapat rágyujtott a diáknótára:

Koszinusz ix, tangens pí,
Köbgyök Miska, ki ne híjj,
Kis angyalom!...

Náci könyörgésre fogta a dolgot:

- De nézzék, fiúk, én értem azt, ha maguk jól mulatnak... szabad néha... őszintén...

Senki se hallgatott rá. A város szélén egymásután, csapatosan, köszönés nélkül kereket oldottak, külvárosi mellékutcákba surrantak, nagy betyárkodással... be is csípve kicsit...

Csak néhányan maradtunk még Náci körül. Ekkor dühösen szétbocsátott és visszafordult a papírmalomba. Én már otthon is voltam. Fáradt voltam és álmos. A cselédszoba ablakán kocoltam. A Marinak kimenője volt; a Vivi dada egyedül ült a sárga puhafa asztal előtt nagy, régi, ólomkeresztes imakönyvére hajolva. A kis ködös konyhalámpa világított pápaszemes vén szemeinek. Ha egyedül volt, sohasem merte kigyujtani a villanyt:

- Nem való az énnekem - szokta mondani.

Gyáva öregasszony volt. Megreszketett a kocolásomra, előbb meggyőződött, hogy én vagyok, csak aztán nyitott ajtót.

Bözsike már aludt mélyen, gyönyörűségesen. Én is siettem a szobámba. Csodálatosan féltem, ami még sohasem történt meg velem. Jól esett, hogy Vivi dada a szobámig kísért, máskor pedig haragudtam volna érte. Idegesen csavartam fel a villanyt, szinte azt vártam, hogy most látni fogok valamit... magam sem tudtam mit. Nem, a szobám rendes volt.

Nemsokára az ágyban feküdtem, de nem mertem eloltani a lámpát. Egy különös érzés jött rám, annál csodálatosabb, mert egészen fáradtnak éreztem magamat. Nem akartam, nem mertem elaludni. Úgy éreztem, hogy ha elalszom, egyszerre védtelen leszek, magam sem tudtam mivel szemben. Nem mertem kiereszteni kezemből az életem gyeplőjét. Homályos, érthetetlen hangulatok emlékei jöttek rám régi álmaimból. Mindig rosszakat szoktam álmodni és sohasem emlékeztem álmaimra. Ki tudja, milyen - milyen kín vár reám az éjjel. És amint ott vergődtem a párnák közt (hiába próbáltam olvasni) - egyszer csak még csodálatosabb érzés fogott el. Úgy tűnt fel nekem, hogy én nem is az alvás ellen védekezem - hanem az ébredés ellen. Úgy tűnt föl, hogy alszom és nem akarok felébredni.

Furcsa zűrzavar tolongott előttem. A napsütéses veranda, a hűvös és magányos iskolafolyosók, a mester, a Nellike halavány arca... fekete szeme... az éljenek... zászló... a hold... a rakéták... apám... a mester... a mester...

- De hiszen ez nem lehet... Ez nem így van... Én nem ez vagyok...

- A Krisztusát annak a kölyöknek, már megint nem tud feltápászkodni a disznó! Rásüt a nap arra a telhetetlen hasadra, te disznó! Fényes nappal van és ő itt hentereg, mint a disznó.

Éreztem, tudtam, hogy ez a mester hangja. Mindjárt felvilágosodott lelkemben az éjjeli rúgás. Tudtam mindent. Ah, milyen borzasztó volt! Görcsösen iparkodtam zárva tartani a szememet, szegény arcom idegesen, ijedten mozgattam a kalapácsütésszerű hangok ütemére a párnán, amelyből egész cérnapamatok lógtak ki és horzsolták a bőröm. Hiába, már ébren voltam, zárt pillákon át is éreztem a napfényt, hallottam a segédek röhögését, akik rajtam nevettek.

Egyszerre egy nagy balkéz markolt hosszú üstökömbe és tépve felrántotta fejem a párnáról. Ekkor kitártam a csipás szemem és láttam magam fölött a mester óriás arcát, zavaros acélkék szemét és ordításra tátott száját, melyből csak úgy dőlt a reggelire fejhajtott pálinka szaga. Amíg a balkéz rángatta az üstökömet, addig a jobb keményen pofozott kétfelől és a száj a csattanások ritmusai közé egy-egy szitkot helyezett el:

- Az apád istenit, te disznó!... Majd adok én neked... Nézze meg az ember a disznaját... Aludni azt tudsz úgy-e? Nesze neked aludni!... Hanem dolgozni nem akar a disznó!... Hát mire nézed te a napot, te disznó?... Nem kegyelemből tartalak, te éhenkórász disznó?...

Minden mondatot új ütés követett. Én kétségbeesve pislogtam a nagy kéz és a nagy hangok förgetegein át a kicsiny ablak felé, ahol a ráaggatott pirossávos, piszkos, rojtos abroszon már valóban keresztülsütött a napfény és a segédek felé, akik majd megszakadtak nevettükben a gazda dühén. A legidősebb ingben az ablaknál állt és borotválkozásra szappanozta az állát, egy háromszögletesen kitámasztott farámás kis tükör volt előtte az ablakdeszkán. A második, övig meztelen, egy kis lavór mosdóvízből pogány fecskendezést vitt véghez maga körül. A harmadik tétlenül állt az ágyunk előtt, a sorbaállított tisztogatatlan cipőket nézte és onnan megint rám hunyorgott, nagy kárörömmel.

- Most egy, kettő, ki az ágyból és egy perc alatt készen legyenek a cipők, te disznó! Mert ha mindjárt készen nem lesznek, olyat látsz, amilyet a világ teremtése óta se láttál.

Ezzel berúgta a konyhába nyíló ajtót. Gyerekbőgés és asszonyi lamentálás hallatszott át onnan.

A segédek karban röhögtek, amint én csak most, utólag kezdtem el iszonyatosan bőgni és vonakodva raktam le meztelen, sovány lábaimat a szálkás deszkapadlóra.

- No ez kapott. Most az egyszer megadták neki!

Én egy ümögben odaguggoltam a konyhaküszöbre és hozzáláttam a subickoláshoz. A szemem még félig csukva, a hajam tele tollpihével, ami a rossz vánkoscihán átszűrődött. A könnyeim folyton odapotyogtak a vikszes bőrre és aztán azt is elkeféltem. Közben szipogva duzzogtam vissza a segédeknek.

- Maga az oka mindennek - mondtam kétségbeesett bátorsággal a legfiatalabbnak, aki velem egy ágyban aludt.

A szeme-szája is elállt erre a hallatlan szemtelenségre.

- Én? - kérdezte. - Meg vagy te veszekedve?

- Maga bizony - szörpögtem vissza dacosan. - Maga fölkelthetett volna... mikor maga... fölkelt... De hagyott aludni... hogy kikapjak...

- Te disznó! Hát nem eleget rúgdostalak? De a fene tudna lelket rázni beléd. Úgy alszik, mint a fejsze, aztán még neki áll feljebb. Taknyos!

A másik kettő majd szétpattant a nevetéstől. A mosdózó a meztelen hasát csapkodta a tenyerével. A beretválkozó pedig egyszerre csak lecsapta a beretvát az ablakdeszkára, félig szappanosan odarohant hozzám és pofonvágott:

- Te pimasz! Most miattad megvágtam magamat.

Szótlan nyelve a sós könnyeket, vikszeltem tovább. Homályosan járt az eszemben egy úriszép veranda képe - csillogó ezüstkanalakra gondoltam, magam sem tudtam mért és egy szép úrikislányra, akinek az arcát sehogy se tudtam magam elé képzelni, de kék másli volt a füle mellett. Ó milyen jó aludni és álmodni mindenféléket.

- Csak emlékezném jól arra, amit álmodtam!

- Böm, - bömböm, - törtem ki megint, arra a gondolatra, hogy csak álom volt minden és nem igaz és én itt vagyok. A tehetetlen düh fogott el és úgy ütöttem a kefével a cipőt, mintha az vétett volna nekem valamit.

Egyszerre csak benyílott a konyhaajtó, oly hirtelen, hogy előrebuktam és majd beütöttem az orromat a subickos skatulyába. A mester állt mögöttem. Remegve és szótlan adtam kezébe a kész cipőt.

- Szerencséd - dörmögte és visszatámolygott. A két idősebb segéd is ledobta a papucsot, felvette a könnyeimtől ragyogó lábbeliket és nyugodt önérzettel fütyörészve mentek a műhelybe. A legöregebb kivált teljesen elegáns volt, mint mindig, frissen beretválva és nagy szőke haja megdöbbentő frizurába idomítva. Ő volt előttem az elegancia, az arszlánság, a fölény netovábbja, gyűlöltem és olyan szerettem volna lenni, mint ő. Senkit sem tudtam, ki annyit adott volna külsejére. A kis farámás tükör fiókjában egész piperekészlet volt: bajuszpedrő, bajuszkötő, fésű, kefe, pomádé (most is érzem a szagát), borax, flastrom, egy törött zsebtükör, körömvágó és körömcsiszoló. Egy másik zsebtükröt mindig magánál hordott a bajuszkefével, körömpiszkálóval és egy kis fésűvel egyetemben.

A legkisebbik segéd cipőjén dolgoztam most. De már ő is nagyon várt és türelmetlenkedett.

- Addig húzom a hajad te tetves, míg kész nem leszel.

És felettem állva belemarkolt. Mindjárt kész voltam. Kiszaladtam a kúthoz és mosdóvizet húztam a számára. A kis alacsony szoba egyenesen az udvarba nyílt. Felrántottam a nadrágomat, a papucsot és kész volt a toalett. Én nem mosódtam, inkább siettem kimenekülni.

Az udvaron át a műhelybe szaladtam. Ez volt a legbiztosabb menedékhely; tudtam, hogy a gazda még egy darabig nem jön ide. Ilyenkor otthon szalonnázik és pöröl: méltóságán alulinak találná korán idejönni. Az öregebbik segéd egy magas padasztalon ült, a másik vele szemben az ablakdeszkán: mind a ketten falatoztak és a cirkuszi bírkozóversenyről beszélgettek. A friss deszkák szaga ütötte meg az orrom. A műhely sötét volt; az ablakok magasról tekintettek alá s nemcsak a segéd háta, hanem a sok mindenféle ablakbahányt holmi is felfogta a fényt. Volt ott egy törtnyakú fekete flaskó, egy lyukas barna szalmakalap, egynéhány rongy, pár füzet pirostáblás árjegyzék, egy festékes bödön és sok talányos formájú puhafadarab. Mindent pontosan láttam és ismertem.

- Nesze, - szólt az idősebb segéd, amint beléptem - te is dolgozz valamit; köszörüld ki a gyalut.

És előkelő mozdulattal nyujtotta felém a gyalut. Nekem eszembe jutott a kínszenvedés, mikor legelőször nyujtották így felém és nem tudtam mit kezdeni vele. És nem mertem megmondani, hogy nem tudom a módját és kikaptam.

Kivettem a vasat a gyaluból és orrlógatva mentem vissza. Az udvaron jött velem szembe a harmadik segéd, készen és fütyölve. A konyha előtt kellett elmennem az alacsony földszintes ház hosszában, hogy hátrajussak a félszerbe, ahol a köszörűkő állt. Kerültem a konyhát, pedig ott egy darab kenyeret kaptam volna. Restelném leírni, hogy miért kerültem: a piszkos munkákat, amik ott vártak rám, a konyhaajtó előtt a girbe-gurba téglajárdán cégérnek sorbarakva. Szívesen ott felejtettem őket délig is és megtörtént, hogyha elküldtek valahová, míg odavoltam, a mester felesége maga ellátta ezeknek a dolgát. De ezt nem mindig tette meg, mert nem volt nagy érzéke rend és tisztaság iránt.

Most éppen a konyhában verte a gyerekét. Ez egy hároméves dög volt, aki örökké visított és helytelenkedett. Ott szokott állni a konyhaajtó előtt és ha elmentem arra, hátrafordult és illetlenül emelte ruháját. Az anyja mindig verte, de csak azért, mert alkalmatlan volt neki.

Már örültem, hogy ekként elfoglalva nem fog észrevenni. De ebben a pillanatban lépett ki a házból a mester és egyenesen rám esett a tekintete:

- Hát te hova somfordálsz? Elvégezted már a dolgod a ház körül?

- A segéd úr küldött kiköszörülni a gyalut - feleltem zavartan.

- A segéd úr... a segéd úr... Tanuld meg, hogy a gazda előbbrevaló, mint a segéd! Itt ne feleselj nekem!

A lármára kitekintett a konyhából az asszony is.

- Még mindig itt vannak ezek? - mondta az ajtó elé nézve, rikácsoló hangon. - Az embernek mindent magának kell tenni, pedig ez a gyerek már majdnem a sírba visz. Már a nyelvemet lógatom ki, igazán dögrováson vagyok.

Némán vittem hátra az edényeket. Kaptam egy darab kenyeret, azzal leültem a félszerbe, a kis köszörű mellé.

Amint ott kuporogtam a köszörű fölött, néha abbahagytam a köszörülést és beleharaptam a kenyérbe és csendesen, melegen elkezdtek folyni a könnyeim, végigfolytak az arcomon, feketék lettek az arcom piszkától és feketén potyogtak rá a kenyérre és megettem a kenyérrel együtt. Olyan volt minden, mint valami rossz álom. Éreztem, hogy most kellene gondolni valamire, emlékezni valamire, valami szép és tiszta dologra, ami mindjárt megvigasztalna. De olyan ostoba voltam! Olyan tudatlan! Olyan nyomott a fejem... a lelkem... Úgy éreztem, mintha most minden sötéten rámcsukódott volna, ami még előbb tág volt és látás és messzeség. Álmodom, álmodom talán? Jaj, jaj, dehogy lehet ez álom! Kisgyerek korom óta mindig csak álmodok? Egész magamat csak álmodtam? Jaj, jaj, dehogy lehet ez álom.. ami így fáj... De a másik se lehet álom, ez a nagy fényes, nem tudom mi...

Úgy éreztem néha magam, mint egy szerencsétlen elvarázsolt herceg.

- Te haszontalan kölyök, hát ez a munka? No, leshetem én, nézd a kölyök itt bőg és majszol és nem dolgozik.

A segéd úr jött utánam: ijedten szorítottam a vasat a kerek, kövér, nedves kőre. Krrrsz... krrrsz... A kő forgatta le most a vizet, könnyet, mígnem átadhattam a vasat a segédnek, aki nadrágzsebbe mélyesztett kézzel, hátraszegett fejjel méltóságosan várta. Haj, a segéd úr! Könnyű neki! Kijön utánam, hogy addig is ne kelljen dolgozni és hogy útközben nagyot csípjen az utcai lakók szobalányán. Milyen utálatosan szokott vigyorogni rá az a lány! Hogy a kórság esne beléjük!

- Most eredj, hozz cigarettát! - mondta aztán a segéd úr. Én ennek örültem: ez egy kis szabadulás volt. Milyen pompás is az: az utcán kószálni, nézni mindenfélét. De a segéd úr utánam kiáltott:

- Aztán rögtön itt légy megint, hallod! Ne csavarogj el, mint a multkor.

Szaladtam a fűszereshez: ma is élénken előttem áll ez a bolt. Egyetlen pihenőm volt, egyetlen szórakozás, enyhülés: odamenni. Már a szaga is, az a mindenféléből összeállt, évült, avas kropacsek-szag, csodálatosan kellemes érzéseket keltett mindig bennem. Képes lettem volna szívni órahosszat; de csak percekig élvezhettem. A boltnak furcsa, régimódi, faoszlopos és fabolthajtásos tornáca volt, mindenfelé korhadt már; de nekem úgy tűnt fel, mint egy mesebeli palota tornáca. Mennyi érdekes látnivaló volt abban a boltban. A pult előtt, a nagy farekeszekben, kukorica, töretlen mák, kendermag, amiknek hűvös sűrűségébe olyan nagyszerű volt belemélyeszteni piszkos kezemet, mikor senki se nézett oda! Néha egy-egy marékkal zsebre is dugtam. Aztán a nagy üvegburák, drótburák a sajtokkal, a barna fiókok a felírásokkal, a rumosüvegek, a cukorsüvegek! Lopva kacsingattam a piros és zöld cukorfütyülőkre és a szentjánoskenyerekre; de biztos helyen voltak. A nagy szeletelőkés, a petróleumtölcsérek és a lyuk a pulton, melyen át a krajcárok a fiókba potyogtak, mind-mind külön csoda volt. Hát még az ablakhíjas üvegkalitka, mely mögött a boltos kövér felesége trónolt; és a sárga folyadékkal megtöltött piszkos légyfogó. De legnagyobb csoda volt a kitömött vadmacska az asztalon. Ezt magát akármeddig elnéztem volna: zöld szeme volt és erősen hullatta a szőrét. Örültem, ha sokan voltak és várni kellett; de ha egyszer kiszolgáltak, nem mertem ott ácsorogni tovább. Mentem és ha egy régi, boldog iskolatársammal találkoztam az utcán (mert a polgári iskola első osztályát jártam kétszer és másodszor is megbuktam mindenből, a hittant kivéve), szerettem volna bicskát venni és leszúrni.

De átkerültem a patak felé, ami az utcánk túlsó oldalán volt, egy nagy széles vízmosás tulajdonképpen, évenként több és több föld szakadt bele a város földjéből. Hiába szabályozták, töltötték, ültettek bele akácokat, csináltak neki gyepükerítést, kövezték az oldalát téglával. Rendesen alig volt benne víz: egy vékony ér folydogált a középen, fák és bokrok takarták, barna vizét néhol felfogták a mosóasszonyok, utak és lépcsők vezettek le a regényes sűrűségen át. De ha zivatar volt, vadul rohant benne az esővíz, iszonyú sebességgel megtöltötte az egész nagy medret, ágakat, törzseket sodort, félős szürke forgatagokat, mély tölcséreket csinált és zúgott, mint a Niagara. Borzasztó látványosság volt ez olyankor: úgy szerettem nézni! Ha pedig szép idő volt és szökni tudtam egy kis időre: lemásztam a patak ágyába. Itt szabad voltam, tocsakoltam a sárban, torlaszokat csináltam, botokat metszettem, eltakart a lomb. Milyen boldogok voltak a többi gyerekek, akik egész délutánokat elcsavaroghattak a patakban, gyönyörű robinzoni életet éltek. Nekem mindjárt otthon kellett lennem, mert minden kis elmaradásért kikaptam, akárhogy hazudoztam is. Most nem is mertem lemászni; csak a nagy híd széles téglapárkányán bandukoltam végig, dacolva a halálveszedelemmel, hogy belebukom a mély-mély patakba.

És otthon voltam a műhelyben megint. Az első segéd így is későllötte a cigarettáját és összecsirkefogózott. A legfiatalabb pedig, aki nem sokkal volt idősebb nálam, és mindig ugratott és kinevetett, széles vigyorgással hozta elém a fehér márványlapot. Ez azt jelentette, hogy festéket kell törni. Manapság nálunk nem törik és keverik a festéket az asztalosok, hanem készen veszik; az, amit elmondok, máshol történt, máshol valahol. Én törtem és kevertem a festéket. A pikszisből a márványra szórtam a zöld szemcséket, ráöntöttem egy kevés olajat és a bunkós verővel törni kezdtem. A síkos olaj mindenfelé le akart folyni a márványlapról és nekem a balkezemmel kellett folyton visszaterelni. Sziszifuszi munka volt. És nemsokára egészen zöld lett a tenyerem.

És ekkor jött csak az igazi kínszenvedés. Az orrom hegye elkezdett iszonyúan viszketni. Átfogtam a verőt a balkezembe (amitől persze annak a fogója is csupa zöld lett) és jobbkézzel megvakartam az orrom. De e közben a zöld már majdnem a márványlap jobbszéléig terjeszkedett. Ijedten, hirtelen kaptam utána a jobbkezemmel (mert ha lefolyik a deszkákra, lett volna haddelhadd!) és persze zöld lett most már a jobb markom is.

És ekkor a fülemre szállt egy légy. Önmagamról megfeledkezve kaptam oda - és most zöld lett a fülem is.

A legkisebb segéd telt torokkal kacagott. A többiek kontráztak. Én éreztem, hogy elvörösödök és dühösen megfogadtam magamban, hogy akármi lesz is, nem nyúlok többet az arcomhoz. És ekkor kezdődött csak igazán a viszketés. Az arcom egy pontját mintha tűvel szúrták volna. A szemem sarkát valami porszem ingerelte. Az orrom, melyet piszkálni szoktam, belülről csiklandott. A pokol kínjai nem lehetnek nagyobbak, mint amiket én átszenvedtem. Egyszerre nedves is lett az orrom és csöpögni kezdett a festékre. És a segédek pompásan mulattak, mikor kétségbeesve iparkodtam a karomba törölni.

A vége persze mégis az lett, hogy az egész arcom bemaszatoltam.

Szerencsére dél lett: az ebéd ideje. Én egy kicsit kimosdottam a kútnál, úgy mentem a konyhába, de a zöld nem jött le. A konyha nagyon nagy volt és egyúttal ebédlő gyanánt is szolgált, a három segéd egy asztalnál ebédelt a gazdával. A gyerekek közül három, a két kislány, akik most jöttek meg az iskolából és kiállhatatlan dölyfös teremtések voltak és aztán a hároméves kis dög, akiről már beszéltem, ugyanannál az asztalnál ültek. De volt egy egész kis baba is, aki még a bölcsőben feküdt, azt nekem kellett az ebéd alatt ringatnom és ha sírt, engem szidtak. Közben pedig folyton küldözgettek, hol ezért, hol azért.

- Hozd csak ide azt a tálat a sparhertről!

- Add közelebb a kenyeret! Nem tudsz ugrani, te mamlasz?

- Már megint nincs víz a korsóban.

Szaladnom kellett a kúthoz és addig visított a kis sátán a bölcsőben. A hároméves dög is folyton rosszalkodott az asztalnál. Hol a levest öntötte magára, hol a piszkos abroszt akarta lerántani, hátradőlve a székkel. A mesterné persze az első segéd lábát nyomogatta az asztal alatt, ezt csak azok nem láthatták, akik körülötte ültek.

Én csak az ő ebédjük után jutottam ahhoz, hogy az ablak mellé telepedve, valamit kotorhattam a maradék babcsuszpájzból (egy darab csont is volt benne, amelyről kétségbeesetten iparkodtam egy kis mócsingot lerágni), a másik kezemmel a bölcsőt mozgattam. Az ablakot (melyet sose nyitottak fel, mert akkor le kellett volna rakodni a deszkájáról, mely itt nemkevésbbé lomtárul szolgált, mint a műhelyben) a legkülönbözőbb fajtájú, színű és nagyságú legyek ezrei lepték el. Evés közben ezeket néztem, bután és semmire se gondolva. Dongtak, zsibongtak, csapkodtak a külső világosság felé. Aztán leszálltak az asztalra, a szekrényre, az ételekre. Alig lehetett megőrizni, hogy az ember legyet is ne egyék.

Ez a konyha a legyek paradicsoma volt. Sehol annyi legyet még nem láttam. Az egyik zöld volt, szivárványos, a másik nagy fekete zsörtös. Az egyik a két hátulsó lábát dörzsölte össze kéjesen. A másik ügyes mozdulattal a jobb elülső lábát emelte a fejéhez, melyet kecsesen meghajtott. Majd kettesben, egymáshoz ragaszkodva felrepültek. Majd a viaszos vásznon egy reggeli kávéfoltba mártogatták a szívókáikat. A szekrénypolc kivagdalt cifra papirosleffentyűi tele voltak apró fekete pettyekkel. Az ablaküveg alig volt már átlátszó, a konyha összes világosságát az ajtón át kapta: ez mindig nyitva volt.

Itt, a legyek közt, jó lett volna üldögélni még soká, kivált ebéd után, mikor a mesterek már nem voltak ott. De vissza kellett menni a műhelybe. Forgácsszőnyeg és fűrészpordombok borították már a padlót, átható enyvszag áradt. Egy deszkát kaptam, hogy vonal szerint kettéfűrészeljem. Mindig ilyen semmi munkát bíztak rám és azt sem tudtam ügyesen megcsinálni, senki sem mutatott valamit, hogy hogyan kell, nem volt segéd, mint máshol, aki egy kicsit foglalkozott volna az inassal. Rajtam csak nevettek, ha félszegen fogtam a fűrészt és aztán szidtak, ha a vágás nem volt egyenes. Most a mester is éppen ott volt és pofonokat is kaptam.

- Ezt a lusta disznót semmire se lehet használni. Azt hiszed, hogy lopom a deszkát, te disznó? Elalszik a fűrésszel a kezében a disznó! Sose láttam még ilyen bugyuta kölyket.

Voltakép a segédekre volt mindig dühös, de nem mert velük nagyon gorombáskodni, mert félt, hogy otthagyják. Igy aztán rajtam töltötte ki a bosszúját, azokat csak a hátuk mögött szidta. Pedig ettül azok se érdemelték. Mert igaz, hogy kényelmesek voltak és nagyigényűek, de ami ebben a műhelyben készült, azt mind ők csinálták. A gazda nem dolgozott semmit. Most is, alighogy benézett a műhelybe, ment vissza aludni. Délután későig horkolt mindig egész familiástul.

- Eredj, vigyázz a gyerekekre - mondta nekem. - Legalább annyi hasznodat vegyem, te disznó!

Most már nem sírtam - ilyenkorra már mindig egészen eltompultam - elkeseredve és dühös megadással toltam ki a bölcsőt az udvarra, ahol a hároméves kis dög játszott. A kis dög szerencsére nagyon el volt foglalva. Hátul a félszerben szapultak, a lúgos víz lefolyt az egész udvaron keresztül, a kisgyerek ennek ásott mindenféle medereket és emelt gátakat, rettenetesen besározva kezét és ruháját. Közben csúnya szavakat kiabált nyujtott, éneklő hangon. A kisebbik pedig a bölcsőben rítt, rítt rémesen, én meg ringattam és néztem az udvart, a fűzet, a kert felett, a beszivárványosodott téglákat alatta, a nyomorult akácokat, a muskátliágyást és a nagy eperfát, mely alatt a föld fekete volt az eltiprott eprektől. Piszkos, nagy falusi udvar volt. És néztem a félszert, melynek nagy szögletes, meszelt oszlopairól potyogott a vakolat, meztelen maradt a szalmás tömés, néztem a falhoz támogatott szánokat, a mángorlót a nagy kövekkel, a favágóbakokat, a mosótűzhelyet, a nagy szapulókat.

Meleg volt. Lassanként elaludt a kicsi, én is elnehezedtem, tán el is aludtam. Huj, de jó volt. Úgy tűnt fel egy percre, mintha pompás puha, párnás ágyban szundítanék, meleg, édes és tiszta ágyban, melynek érintése is élvezet. Kéjjel dörzsöltem a testemet a sima ágyneműhöz. Milyen jó meleg volt! Csodálatos jó érzés fogott el. Felnyitottam a szememet és sötétség vett körül: mi ez? Álmodtam volna megint? Valami rosszat álmodtam?

Egyszerre ráncigálni kezdték a kezemet, a sötétség vörös lett és átégett a szemem héján, egy sipító gyerekhang ordította nevem, szemem kitártam, ott ültem a nagy napban, a sárgára festett kemény zsibbasztó lécpadon.

Egy sáros puha kis kéz ráncigálta a kezemet és a hároméves csöpp dög visított:

- Medmondlat, hod nem atalsz főtelni te luszta! Medmondlat, hod nem atalsz jáccani velem. Medmondlat, hod alszó.

Aztán megütött azzal a parányi ronda kézzel.

- Te luszta disznó!

Irtózatos dühbe jöttem erre. Nem gondoltam semmire, nem törődtem semmivel. Most ébredtem az édes meleg álomból, egy pillanatra a reggeli jelenet hangulata lepett meg, a mester szavait hallottam, de nem állt előttem a mester nagy teste, rettenetes arca, acélszeme: egy ronda kis törpe állt előttem utálatosan, nem felfelé, hanem lefelé kellett néznem. Elöntött a vér, a kegyetlenség, a bosszú ösztöne, minden meleg az arcomba futott, gyáván eszembe villant, hogy ennek a csúf békának egy rántással kitekerhetem a nyakát, úgy tetszett, hogy mindazok, akik egész életemet megkeserítették, a gazda, a segédek, az asszony, itt vannak megtestesítve és kezeimbe szolgáltatva ebben az utálatos kis lényben.

Kétségbeesett, gyáva bátorsággal, mint a katona, aki vesztét érzi és dühében anyákat és csecsemőket öldös, elkezdtem ütni, verni a kis dögöt, ahol értem. Az járt az eszemben, hogy megölöm, de nem tettem mást, mint ütöttem, a kegyetlenség legnagyobb kéjével.

- Most élem életemnek a leggyönyörűbb óráját - gondoltam - és ez nem tart soká - és őrülten szorítottam a karját és ütöttem, fejbe, hátba, ahogy jött, ütöttem, ütöttem. Homályosan éreztem, hogy alávaló kegyetlenség amit művelek, és annál dühösebb lettem, hogy ezt kell csinálnom és annál nagyobb élvezetet okozott ez nekem.

A kis dög eszeveszetten kezdett ordítani, egyszer csak a körmével belecsimpaszkodott a balkezembe, amellyel a karját szorítottam és olyan iszonyatosan megcsípte, hogy eleresztettem. Ekkor kiragadta magát és visítva, bőgve rohant be a ház felé. A kisebbik a bölcsőben, felébredve a lármára, segített neki.

Én pedig lankadtan rádőlve a lécpad karfájára, elkezdtem melegen, hangosan, szívszakadva zokogni magam is.

De az asszony már jött ki a házból. Álmából felverve, vörös arccal, rendetlen hajjal és alsószoknyában jött, mint egy fúria.

- Ki bántott, aranyom? Ki bántott, drágám? Hogy a fene essék a pofájába annak a ronda kölyöknek! Majd kiásom én a szemedet, te ronda! Az én gyerekemhez mersz hozzányulni! No megállj, csak jöjjön ki az uram, majd ad az teneked!

Fölvette a gyereket az ölébe.

- Hol fáj? Mi fáj? Nagyon megütött? No várj csak, majd adunk mi annak a ronda kölyöknek! Látszik, hogy micsoda személynek a fia. Csak arra jó, hogy a kenyeret pusztítsa. No ne félj kicsikém, majd lesz neki! Lesz neki! Megbánja még. Tudom, hogy megbánja még. Agyonüti az apád, agyonüti!

Én csak bőgtem és fel sem emeltem fejemet a karomról, melyen már a könnyektől melegen átnedvesült a ruha.

Az asszonyt láthatólag még jobban dühítette a hallgatásom. Bement a házba, karján a gyerekkel és hallottam az ablakon át, amint az urának lamentált:

- Hányszor mondtam már, hogy ezt az utálatos kölyket küldd vissza ahhoz a lotyóhoz! Hiszen agyonveri ezt a szegény ártatlan kis teremtést. Hát ki vagyok én, hogy a gyerekemre ilyen sehonnai merje emelni a kezét? Hát mivel szolgáltam én rá erre? Hát olyan utolsó személy vagyok én?

Sírástól elfojtódott hangon folytatta:

- Nekem nincs más hátra, ha egy percig tűröd még a házadban, én veszem ezt a kis ártatlant és megyek világgá.

A kis ártatlan pedig erősen rugdalódzott az anyja ölében. Már elfelejtett mindent és szeretett volna megint játszani.

Én lélekzetfojtva hallgattam az egész jelenetet. Még sírni is elfelejtettem közben. Most gondoltam csak rá, hogy bosszúmnak következményei is lehetnek. Egy pillanatra az anyám képe jelent meg előttem. Tudtam, hogy az anyámnak terhére voltam és örült, mikor megszabadult tőlem. Mi fog most történni velem? De rosszabb már nem lehet, mint ami eddig volt.

III.

Amily részletesen emlékezem e nap eseményeire eddig a pontig, olyan homályos előttem, hogy mi történt velem ezután. A délutánból még nagy darab volt hátra és én még az éjszakát is ebben a házban töltöttem. Nem dobtak ki mindjárt, mert hiszen nem volt hamarjában más cseléd, aki dolgozzon valamennyiökre és a műhelyt kisöpörje, egyelőre csak megvert a gazda egy vastag bottal (emlékszem a hátam csontjainak fájására és arra, hogy ordítottam, amint csak dukált, de minden meggyőződés nélkül, mert a lelkem már eltompult, a testi fájdalmat nem tudtam lelkivé átérezni). S amint egy kuncsaft miatt végre otthagyott, a legnagyobb nyugalommal ültem vissza a lécpadra, mintha sohasem kellene onnan többet felkelni. Hallgattam, amint a gazda ott az udvarban alkudott a kuncsafttal, amint tudákosan és imponálva beszélt a belvilágról, külvilágról és panaszkodott a fa drágaságára, a segédekre, sőt még az én komiszságomat is szóbahozta. Ezt mind, minthogyha kőből volnék, úgy hallgattam: meg se mozdultam hozzá.

Pedig fogalmam se volt, hogy mi lesz velem holnap.

Csodálatos sokáig hagytak ott ülni. Estig se kellettem senkinek. Vacsorát se ettem. Egyébiránt homályos előttem ez az este. Arra emlékszem, mikor a sötét műhelyt söpörtem, a forgácsot, fűrészport. A sok szerszám, a srófos asztalok, a készülő munkák olyan csodálatos nagy dolgoknak látszottak. Ekkor úgy éreztem, hogy sohase tudnám megtanulni a mesterséget. A legügyetlenebb, a legsemmirevalóbb fickónak éreztem magamat.

Csak akkor mentem el a műhelyből, mikor értem jöttek, hogy vessem meg az ágyakat. A gazda többet nem nézett felém. A segédek lefekvéskor mind az én esetemen tréfáltak és még soká nem aludtak el. Nagyon jó kedvük volt, a legöregebb muzsikált is, a szájával, egy törött fésű fogaira szorított fátyolpapiroson. Én tűrtem mindent és nem szóltam semmit. A legkisebb segéd, akivel egy ágyban háltam, gyertyaoltás után is sokáig nem hagyott elaludni, mindig a nyakamba röhögött. Útáltam a szagát, a melegét, a teste síma érintését és húzódtam előle az ágy sarkába, a hideg fal mellé, melyről apránként lekapartam a meszet. Igy majdnem az egész ágy a segéd úré maradt és mégis sokszor megrúgott éjszaka.

Végre elaludt. De engem a nagy hortyogása nem hagyott elaludni. Azonkívül a két idősebb segéd a másik ágyban lányokról beszéltek, mindenféle disznóságokat. Bár máskor mindezek mellett nagyon édesen... nagyon édesen... felébredtem...

Ébredni: egy cseppet se csodálkoztam rajta, hogy ez a szó jutott eszembe, bár percre sem gondoltam, hogy ami rossz velem történt, az álom lett volna és emlékeztem, hogy mikor reggel a mester hangjára ébredtem, az is ébredés volt és hogy előre hogyan féltem ettől az ébredéstől.

És most, most éreztem, hogy mindjárt fel fog minden világosodni.

- Milyen jó puha ez a vánkos - mondtam magamban, jól leszorítva fejemet a vánkosra és emlékeztem, hogy máskor is így kezdődött: puha lett a vánkos, jó puha. A horkolást... a beszélgetést már nem hallottam. Egyszerre éreztem, hogy már világos van. Megfordultam.

Reggeli világosság szívódott be a színes selyemfüggönyön és a villanylámpa még égett az éjjeli szekrényen. És mintha egyúttal szellemem is megfényesedett volna: olyan öröm és szabadság fogott el egyszerre. Úgy éreztem, mint aki egy mindennapos rém karjaiból szabadul ki hirtelen. Ijedten és utálattal csavartam el a villanylámpát, mint a rettenetes éj égő emlékét.

Mi történt? Elaludtam égő lámpa mellett és folytattam a régi lidércnyomást. Igen, igen, ez az én régi álmom, legkorábbi gyermekkoromtól fogva, mindig egy és ugyanaz, amióta csak emlékezem. Ez az ami kínoz és gyötör mindig egész éjjel és reggel aztán eloszlik, saját ködébe vész és ez a köd az, ami leüllepedik mindig életem mélyén, mint a kávé alja a tisztogatatlan csésze fenekén és minden örömömbe beleviszi keserű ízét. Ezért álltam meg az utcán az asztalosműhelyek kicsiny, homályos ablakai előtt és néztem hosszan-hosszan le a műhelyekbe, magam se tudtam, miféle titkos emlékektől hajtva. Ezért ütött meg egy-egy csunya kép, egy-egy durva hang, gyakran oly fájóan, olyan ismerősen, mintha nekem is lenne közöm hozzá. Ezért volt olyan borzasztó, olyan nyomasztó, olyan eszméltető a Kincses mérnök különös, visszataszító arca, durva nézése, mely a mesterére emlékeztetett. Igen, igen, ezért tűnt fel néha álomnak ez az egész szép élet.

Ah, most megfogtam! Most az egyszer emlékszem mindenre!

És akkor, egy pillanatra, eszembe ötlött már a borzasztó gondolat:

- Ki biztosít róla, hogy éppen ez a szép élet a valóság - és nem az a másik?

De jól tudom, hogy ez csak amolyan filozófiai lehetőségként villant meg fejemben, mint ahogy mindig szoktam gyermekes pesszimizmussal filozofálgatni. Egy pillanatra sem gondoltam komolyan. Ugyan, hogy is lehetne álom mindaz, amit oly élénk valóságként látok itt körülöttem? Amit a kezemmel így megfoghatok?

De viszont lehetetlen volt valami nagy valóságízt megtagadnom az éjjeli életemtől is. Most hogy végre egyszer rágondoltam és nem hagytam eloszlani, iparkodtam mennél teljesebben visszaemlékezni rá és hogy úgy mondjam, egészen beleástam magamat. És meglepett a részletek gazdagsága, melyekkel, rágondolva egyre bővült és hízott ez az álom, mint a lavina. Bármelyik részbe is ástam bele, mindenütt a bányásznivalónak szinte végtelen sokaságát találtam, akár a valóság emlékeiben. Már akkor kibányásztam, amennyit csak tudtam és le is írtam, hogy el ne felejtsem megint. Bár ne tettem volna!

De - nem szóltam senkinek. Feltűnt a házban, hogy oly későn ébredtem, azt gondolták persze, a majális az oka, habár elég korán hazajöttem tegnap. Már mind együtt ültek a reggelinél mire kijöttem és az apám tréfásan megkérdezte:

- No mit álmodtál?

- Semmit, - feleltem és úgy éreztem, hogy a világ kincséért se mondanám el ezt az álmot senkinek - mintha valami szégyen volna.

Délelőtt a nennével a temetőbe mentünk. Ha jól emlékszem, a nagyapám halálának évfordulója volt. Míg a nenne a kripta vasrácsa mellett térdelt, a nagy fekete márványobeliszk előtt, én szertejárattam a szememet az ő fekete alakján, a napsütött kereszteken, a gazos füvön, a mohos, karikás kőtáblákon, a zörgő, száradt koszorúkon és a temetőőr eltévedt csirkéjén, mely a kidőlt fakeresztek között, a repkényes hantok alján tikhurt szemelgetett.

És volt bőséges időm az álmomban áskálni. Ekkor vettem észre, hogy ennek az egy éjszakának az emléke régebbi álmaim homályos emlékezetét is magában foglalja. De nem úgy, mintha azokra most már egyenesen emlékezném, hanem úgy, hogy lassanként eszembe jutott, mi mindenből állt ki az emlékezésem az álmom alatt.

Mert világos, hogy akkor nem tekintettem magam úri fiúnak, hanem asztalosinasnak és emlékeim is egy asztalosinas emlékei voltak. Világos, hogy arra, ami ébren vagyok, csak nagyon homályosan emlékeztem álomközben, mintegy álomra, és sokkal homályosabban, mint most erre a rossz álomra. Ellenben az asztalosinas gyermekkorára most is vissza tudtam emlékezni, mintha azt is átéltem volna, éppen úgy, mint a... a... saját gyermekkoromat.

Ez a felfedezés eleinte nagyon megdöbbentett. Hisz ez valóban annyit jelent, hogy két életem van, két multam. De hamar megnyugtattam magamat. Az bizonyos, hogy ez a második multam nem egyéb, mint egy rossz álom, talán most már többet elő sem jön, kitudom magamból. Erős fantáziám az oka, hogy ily élénk. De mért panaszkodnám rá, hogy ezt is megpróbáltam? Hiszen inkább mindig azt panaszoltam, hogy az életem nagyon is egyformán, símán jól megy: csak a könyvekben tudtam egy kis árnyékot, egy kis változást találni.

Felülkerekedett bennem a kalandvágyó gyermek: örültem az álomárnyéknak.

És mint mindenből, minden élményemből, gyermeki mohósággal akartam ebből is a lehető legtöbbet kiélni. Most a multamba akartam beásni, a sötét multamba és álombeli anyámra, apámra emlékezni vissza. Nehéz volt. Eleinte csak egy piszkos konyhafélére tudtam emlékezni, ahol feketeszemű nagyobbacska lány meztelen lábszárait lógatva ült valami ládán és talán kukoricát rágcsált. Ez az emlék máig is talány előttem. Nem tudom miért, de mintha a temetőőr csirkéjéről jutott volna eszembe. Akkor meg mintha egy szomorú utcára emlékeztem volna, sárga házakra, egy gázlámpa vaspóznájára, egy piszkos folyókára a járda mellett: mintha nagyobb gyerekek vertek volna, mintha egy alacsony, csipkésfüggönyű ablak mögött aludt volna az anyám...

Aztán... Mintha sokszor láttam volna az anyámat alsónadrágban, egy ingben, vagy egész meztelenül is, és mintha borzasztó kínos, gyötrő volna erre gondolni. Igen... hiszen nem szeretett, vert is kisgyerek koromban, és sokszor még azt is mondta:

- Mért nem pusztítottalak el?

Aztán... De milyen volt az arca, az arca? Erre nem tudtam emlékezni.

Aztán... Igen, igen, hiszen iskolába is jártam, sohasem értettem, amit a tanító mondott, egyszer azt írtam főnévi igenév helyett: A madár röpül. Lám, erre a lényegtelen apróságra milyen jól emlékszem. Hogyan kinevettek... és én nem tudtam mért. Mindig kinevettek.

Aztán...

Ebben a pillanatban a nenne megszólalt:

- Kerüljük ezt ki, Elemér.

Akkor vettem észre, hogy már hazafelé megyünk, ő is elgondolkozva jár mellettem. A nagy temetőkapunál várt a kocsi. De előbb végig kellett menni a temetőárok melletti úton, mert idejövet más úton mentünk, a kis kapun jöttünk be és a kocsi azalatt kívülről kerülte meg az egész sírkertet.

- Kerüljük ezt ki Elemér - mondta a nenne.

Az árok szélén egy döglött macska feküdt. Már szaga is volt és a legyek és hernyók nyüzsögve ellepték. Elfordítva arcunkat mentünk el lehetőleg távolban mellette. Szinte elszorította szívemet az a gondolat, hogy a nennének, az én fínom, ezüstös nennémnek is ilyet kell látnia. Milyen közönyös a világ!

És ebben a pillanatban jutott eszembe, hogy voltakép az álmomban... nekem... apám nem volt. Mint valami nagy szégyen és mocsok öntött el ez az emlék, éreztem a megvetés, a restelkedés súlyát. Persze, persze, mennyit szenvedtem ezen is... hogy bántottak érte... ez borzasztó... jobb nem is gondolni rá...

Milyen gyávaság! Csak azért is gondolni fogok rá! Csak nem fogok megijedni egy álomtól.

De azért éreztem, hogy most már éppen nem mondanám el senkinek az álmomat.

Felültünk a kocsira és a kocsizás szellője egy kicsit elfeledtette velem ezeket a tárgyatlan emlékeket: egy darabig megint boldog gyermek voltam. Verseket skandáltam hangosan a lódobogás ütemére, még latin verseket is, Ovidiust, öntudatlan kéjelegtem pompás memóriámban és ritmusérzékemben. Sütött a nap és a nenne mosolyogva gyönyörködött bennem.

Otthon olvasni próbáltam, de olvasás közben is figyelmem egyre az álmom felé kalandozott. Elhatároztam, hogy mindennek bátran a szemébe nézek és minden új részletet, ami eszembe jutott, lejegyeztem magamnak, unott, dülöngő diákbetűimmel. Tudtam ugyan kalligrafice is írni, de ezúttal, mintha a betűk is kelletlenül, restelkedve sorakoztak volna. Pedig már elhitettem magammal, hogy nem restelek semmit. Hiszen legfeljebb azt álmodtam, hogy asztalosinas és törvénytelen gyerek vagyok.

- Mi restelni való van ezen? - kérdeztem magamtól, azzal a szabadelvűséggel, melyet gyermeki nemeslelkűségem oly hamar megtanult a könyvekből - (az életben alig találkoztam még ily témákkal, bár ismertem az apám gondolkodását). Mégis akaratlan nagyon rosszul estek ezek a dolgok reám alkalmazva. De csak annyit vallottam be magamnak, hogy nagyon restelem a mester kisfiával való brutális viselkedésemet: a gondolat, hogy erre, bár csak álomban is, képes voltam, igazán megalázott.

- Ha ez az álom mégegyszer folytatódik, - tettem fel magamban - jóvá teszek mindent... valahogyan...

Aztán elnevettem magam, hogy úgy tervezgetek az álomra, mintha valóság volna. Hiszen valószínűleg most hogy tudatossá vált, már nem is fog többet folytatódni. Vajjon eddig is oly rendszeresen folytatódott-e, mint képzelem? Lám, Kincses mérnököt tegnap láttam először az életben és az álomban a mester mintha már régen megjelent volna. Lehetséges, hogy az álom így megelőzze a valóságot?