Dr. Kende Péter

Az Orbán

Az ember, aki bezsebelte az országát

- részlet -

© Dr. Kende Péter, 2025

© HVG Könyvek, 2026

Borítófotó Fazekas István

ISBN 978-963-565-812-1

Minden jog fenntartva.
Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Tartalom

Két Orbán-könyv és a harmadik – „lelőni, mint egy kutyát”

„Neveletlen, nagypofájú, erőszakos, nem szimpatikus”

Egyetem, szakkollégium

Végre hatalomban

A fiúk a székházban / a bányában / a szőlőben / mindenütt dolgoznak

Ismét hatalmon

Putyin pincsikutyája

Elgurult a gyógyszer

Kire szavazzon, aki azt szeretné, hogy kisfia első szexuális élményét Zsolti bácsitól szerezze meg?

Az Orbán. Ki ez az ember?

Jegyzetek

Két Orbán-könyv és a harmadik:
„lelőni, mint egy kutyát”

Majd’ huszonnégy éve, 2002 legelején adtam föl a meghívókat A Viktor című könyvem január 15‑i könyvbemutatójára – a solymári Aranykorona étterembe. A meghívó – a kötet borítójának kicsinyített mása, az Orbánnak kezet csókoló mezőkövesdi idős hölggyel – kétségkívül nem rejtette véka alá, milyen jellegű könyv kerül utcára. Szerepelt az invitáló kártyán a hátlapszöveg is: Orbán Viktor személyisége nem is olyan bonyolult, mint sokan hiszik. Kövér László a tudatalattija, és Simicska Lajos a felettes énje. Bár talán ez nem is igaz. Lehet, Simicska Lajos a tudatalattija, és Kövér László a felettes énje. Köznapibban fogalmazva: az egyszemélyes focicsapatnak – amelynek Orbán Viktor a kapusa, hátvédje, összekötője és legfőként a középcsatára – Kövér László a trénere, Simicska Lajos pedig a menedzsere. S a csapatnak – egyelőre – nem Várszegi Gábor a tulajdonosa, hanem ők hárman maguk, valamint családtagjaik, barátaik és üzletfeleik, akárcsak Nyuszinál, ahol Micimackó és Malacka egyaránt kimaradt a tulajdonosi körből. Ámbátor Magyarországon ma tízmillió Micimackó él, Orbánék viszont nincsenek többen százötvennél. De hiába: „minél inkább havazik, annál inkább hózik”.

Pár nap múlva a kiadóm könyvelője telefonált:

– Bejelentkezett az APEH, átfogó, teljes ellenőrzésre, 29-én jönnek – közölte mérsékelt meglepetéssel.

A Postabank-könyvem – 1999-es, szintén Orbán-kormány alatti – megjelenését is azonnali APEH-revízió követte, holott a kiadó abban az évben alakult. Az újabb kapkodásra mi sem volt jellemzőbb, mint hogy a 2002-es ellenőrzésről szóló hivatalos papírban közölték: vizsgálni fogják azt a ’99-es évet is, amelyet az előző revízió már jogerősen lezárt, ami mellesleg törvénytelenség. Egyébiránt az ellenőrzés mindent rendben talált.

Egy este ennél sokkal furább telefonhívás is ért, ez azonban névtelenül:

– Ne aggódjon, Kende úr, a fiúk úgy döntöttek, nem bántják.

– Tessék? – csuklottam hetet egyvégtében.

– Ma Viktornál volt egy megbeszélés, Kövérrel, együtt azt a határozatot hozták: nem nyúlunk hozzá, nem fogunk mártírt csinálni belőle – és ez magára vonatkozott.

– Ne viccelődjön velem, ki maga, és honnan szedi ezt a marhaságot? – kérdeztem vissza, de már csak a süket telefonnak, hívóm a túloldalon közben letette. Nyilván csak szórakozott velem valaki.

Annak viszont már fele se volt tréfa, hogy másnap többen hívtak:

– Tudsz róla, hogy Schillinger Erzsi körbe-karikába telefonál minden újságírót, hogy azonnal szereznie kell egy-két példányt?

Orbán (később Mádl) sajtófőnöke nem lehet ügyetlen, másnap már érkezett a hír, hogy szerzett.

Aztán megtörtént a könyv sajtóbemutatója. Illendőségből jó néhány pártembernek is küldtem meghívót, Dávid Ibolyának, Kuncze Gábornak, hasonlóknak – egyedül Kovács László MSZP-elnök tisztelt meg. Ez aztán a jobboldali sajtó számára ékes bizonyítéka lett annak, hogy az MSZP bértollnoka vagyok, személyesen Kovács bízott meg a kötet megírásával. Amit pár héttel később igazolva láttak azzal, hogy az MSZP kongresszusán – amint ők fogalmaztak – „díszvendég” voltam. Ennek a kongresszusnak történetesen egyetlen díszvendége sem volt. Az viszont igaz, hogy – ugyanúgy, mint Bodor Pál, Csányi Vilmos és Janikovszky Éva – én is dedikáltam a könyvárus pult mellett, de ez azért elég messze van a díszvendégstátusztól.

A bemutató hete viszont meglehetősen rosszul folytatódott. A Magyar Televízió vezetőivel 2001. november eleje óta tárgyaltam a Slágertévé 2002-es szerződési feltételeiről mint a műsor producere; december elején Mendreczky Károly elnök kezet adott rá, hogy a 2001-es év gyártási és anyagi feltételeivel változatlanul megy tovább az MTV két legnézettebb műsorának egyike (a másik Selmeczi Tibor persze szintén megszüntetett Szatelitje volt). Aztán – még decemberben – a szórakoztató főszerkesztőség emberei újra alkudozni kezdtek: engedjek egy kicsit, hogy csökkenthessék a költségeiket. Engedtem, ismét megegyeztünk pénzben, gyártási kapacitásban, reklámfeltételekben – és újfent kezet fogtunk a megállapodásra. Rendben le is ment a soros adás, és műsorra tűzték a következőt is. Ám – írd és mondd, egy nappal a könyvbemutató után – fölhívtak, hogy a megállapodott feltételekkel mégsem szerződhetnek.

Másnap bementem, s a tévések közölték: „sajnos csökkentették a költségeinket, nincs annyi pénzünk, mint amennyivel korábban számoltunk, úgyhogy nem vállalhatjuk a Slágertévé nagyon magas gyártási árát”.

– Az a baj – érdeklődtem –, hogy drága a műsor?

– Igen, igen, sajnos az idei, nagyon keményen lefaragott költségvetésünkhöz képest nagyon drága – felelték.

– Hát igen, én ezt nem vitatom – igyekeztem megértő lenni. – Hiába ez ma a Magyar Televízió legnézettebb produkciója, hiába szereti a fél ország a műsort, Kovács Katit és Haumann Pétert, meg azokat a magyar színészeket, akik itt énekelnek, bolondoznak – bizony, módfelett drága műfaj ez.

– Bizony, bizony, és hát, meg kell értened, levettek a költségvetésünkből – kezdtek megnyugodni a „szórakoztatósok”, hogy veszekedés nélkül megússzák a kirúgásomat.

– És mondjátok: mennyiért lenne nem drága?

– Már hogy érted?

– Megállapodtunk egy árban, az sok – ezt értem. Akkor azt mondjátok meg, mennyi nem sok?

– Hát… erre most így nem tudunk válaszolni.

– Mondjuk, ha leengedem a műsor árát az eddiginek a felére – az jó?

– Hát… nem, az nem jó, mert tényleg borzasztóan csökkent a keretünk.

– És ha a negyedére – az elég?

– De hát… hát… nem.

– Jó, akkor még mindig van ajánlatom: nem is kérek pénzt. Legyártom a műsort, és átadom ingyen. Rendben?

– Nem… hát… sajnos az nekünk úgy nem jó… azt úgy nem lehet.

– Rendben. Akkor, mondjuk, én fizetnék egy méltányos összeget azért, hogy az én pénzemen legyártott műsort sugározzátok – azt lehet? Az úgy jó? – Nem mintha komolyan gondoltam volna bármelyik ajánlatomat is, de szeretem kiélvezni azokat a helyzeteket, amelyek erre módot adnak.

– Hát… erre így most nem adhatunk választ, de hát erre eddig nem volt példa az MTV-ben.

– Nem lehetne esetleg inkább megmondani őszintén, hogy Ádertől vagy Wermertől utasítást kaptatok, hogy rúgjatok ki a könyvem miatt? – S amikor csak hímeztek-hámoztak volna tovább, rájuk vágtam az ajtót.

Ez ügyben aztán később szereztem némi elégtételt. Áprilisban a Vidám Színpadon tartottunk négy extra előadást, azt a címet adtam ezeknek: Dafke Slágertévé. És a stáb, a színészek, az énekesek boldogan jöttek fellépni, minimális gázsiért, főként szeretetből, és azért, hogy megmutassák: őket is felháborította ez a nemtelen eljárás, amellyel nemcsak velem szúrtak ki, hanem a színészekkel, más művészekkel, és legfőként a közönséggel. Én konferáltam az esteket, és a záró konferanszban nem átallottam picit politizálni is, s a közelgő választásokra utalva halkan azzal fejezni be:

– Okosabban kéne élni, annyit mondhatok! – Amire megszólalt a zene, mögöttem fölment a függöny, s én beálltam az Apostol együttes tagjai közé, velük együtt énekelni: – Okosabban kéne élni, annyit mondhatok!

Pár nap múlva még egy tévéműsor áldozatául esett A Viktornak. Juszt László hívott meg a Magyar ATV‑n évek óta futó Magánbeszélgetésekbe. Kétségkívül valamivel könnyedebbre vettük a figurát a szokásosnál. Juszt az élő adás közepe táján megkért:

– Felolvasnád a kötetből a Simicskával való telefonbeszélgetésedet?

– Én fel, de tele van csúnya szóval, azt lehet ebben a tévében?

– Lehet.

– Akkor kezdem… És akkor azt mondja nekem Simicska…

– Várj, a csúnya szavak helyett mégis inkább mondd csak a kezdőbetűt!

– Jó. Szóval azt mondja nekem Simicska: ide figyelj, te kis g… Laci, a „baszd meg” helyett mit mondjak?

A Magánbeszélgetéseknek hosszú időre ez volt az utolsó adása.

A könyv kikerült a boltokba, és pillanatok alatt elindultak a „felvásárlási akciók”. Unos-untalan kaptam a telefonokat a legkülönbözőbb helyekről, hogy tucatjával-százával akarják öltönyös-nyakkendős fiatalemberek vinni.

Ennek híre hamar eljutott napilapokhoz is, azok közreadták, mire a jobboldal természetesen tüstént visítozott: hazudozásommal reklámot akarok csapni a könyvnek. A legközelebb nekem telefonáló könyvkereskedőt megkértem hát szépen, értesítsen ő néhány lapot. Újságírók utánaeredtek a hírnek, s percek alatt több helyről is ugyanarról számoltak be: valóban történtek kísérletek a fölvásárlásra, a multik be is vezették, hogy egy-egy vevő nem kaphat többet három példánynál.

Ám kacifántosabb történetek is voltak. Több – fideszes – városban úgy vettek föl előjegyzést a könyvre, ha mindenki megadta a nevét és a lakáscímét. Volt olyan város is, ahol a könyvesbolt vezetőjével közölték: amikor újabb szállítmány érkezik, először a Fidesz városi elnökét köteles értesíteni, ő pedig beült a boltba, és jegyzetelte, kik vásárolnak. Másutt megfenyegették a könyvüzletet: ha nem veszik be a kirakatból ezt a mocskot, össze fog törni itt minden!

Szóval elindult a hisztéria. Ezerrel folyt már a kampány, az Országimázs Központ átalakult Orbánimázs Központtá, mindenki bedobott mindent, amije volt. A Fidesz például azokat az óriásplakátokat, amelyeken Orbán Viktor csillogó kék szemmel nézett le ránk. Nézett le minket. A barna szemű Orbán Viktor. Hamar le is cserélték, akkora lett a közröhej. Nem Orbánt, a plakátot. Azt viszont nem, amelyiken a francia kiskölyök Black and Decker (amely cégnek ellopta a Fidesz a reklámanyagát) talán azt kiabálta világgá: Bányát, szőlőt akarok!

A felvásárlásokat viszont abbahagyták, pedig a kiadónak jót tett volna, ha sokáig, kitartóan próbálkoznak. Simicskának közvetítőn át el is indítottam az üzenetet: szívesen visszavásárolom a nála lévő példányokat, mondjuk, 200 forintos áron, de csak ha megígéri, hogy rendesen befizeti az áfát. Ez nem jött össze.

Január végén maga Orbán hajlandó volt valamit nyilatkozni arról, mit szól ehhez a róla megjelent könyvhöz. Természetesen nagy kedvencét, az illemből itt most nem félfasisztának nevezett Vasárnapi Újságot választotta ehhez, és mintha kissé igazodott volna is hangjához:

– Lesz még olyan idő, amikor ez a hang eltűnik!

Arra nem tért ki a vezér, hogy ezt miként gondolja megvalósítani; néhány klasszikus receptet már ismerünk, de tőle azért jobbat vártunk volna.

Később a toleranciájáról közismert Schmidt Máriával beszélgetett egy újságíró, akitől elkallódott az interjút rögzítő magnókazetta. És eljutott hozzám. Döbbenten hallgattam a Terror Háza igazgató asszonyát rólam szólni: Én ismerem ezt a pasit, egy gimnáziumba jártunk, fölöttem járt. Elég jól ismerem tehát. És elolvastam a könyvet… Azt tudom mondani… tisztességes helyen ilyenkor az ember lecsatolja a fegyverét, és lelövi, mint egy kutyát. Ezt tudom mondani. Ezt tudom mondani.

Legelőször nem értettem: miért kellene a kutyákat lelőni? Ha egyszer a direktor asszony úgy gondolja: engem úgy kell lelőni, mint a kutyát? Ezen bizony olyannyira megmérgelődtem, hogy azon nyomban eldöntöttem: nem első haragomban, hanem csak a második, harmadik, lassú mérgemben gondoskodom róla, hogy megbánja lövöldözős kedvét. Úgyhogy szépen eltettem a kazettát, és vártam hetekig. Aztán Kövér doktor volt szíves előállni a tőle egyébként teljesen normális, megszokott szöveggel: Sokan vannak ma Magyarországon olyanok, akik nem tudnak örülni a kormány intézkedéseinek. Ezért azt ajánlom nekik: vegyenek egy kalapácsot, egy szöget és egy kötelet, menjenek le az alagsorba, és egy szögre, vagy ha találnak egy jó gerendát, akkor arra kössék fel magukat!

Akkor megéreztem, hogy eljött Schmidt Mária ideje is.

Úgy tippeltem, a hatalmas kampánycsinnadrattában Kövér „kötele” körülbelül egy hét alatt cseng le, utána érdemes előhozni az én kis anyagomat. Már csak az volt feladat, hogy leteszteljük a főigazgató asszonyt. Sikerült. A Budapest TV-ben hangzott el elsőként a szöveg, de csak úgy, hogy Nézz oda, miket mondanak némelyek! – és nem nevezték meg a miniszterelnöki főtanácsadót. Két nap múlva a Népszabadság újságírója kereste meg ez ügyben Schmidt Máriát, aki kerek perec letagadta a dolgot Én ilyet soha nem mondtam! felkiáltással.

Másnap Kovács László a sajtótájékoztatóján ezt is szóba hozta, felolvasva, mi hangzott el a Budapest TV-ben, s javasolta az újságíróknak, kérdezzék meg erről újra a főigazgató asszonyt. Következő nap a TV2 esti Híradójának volt vendége Schmidt Mária, és a kérdésre, hogy ő mondta‑e ezt a szép mondatot, vádaskodásnak minősítette az egészet. A TV2 riportere erre élő adásban lejátszotta a kazettát.

Ekkor már derekasan vállalta, hősiesen beismerte: ez az ő hangja, úgyhogy ezt tényleg ő mondta. Magát történésznek nevezve hozzátette: ő csupán arra a korra utalt, amikor a becsületbeli ügyeket párbajjal intézték el: Volt egy olyan kor, amikor az embernek a tisztességébe gázoló támadásokat „kard ki kard!” párbajjal intézték el, vagy lőfegyverrel álltak szembe egymással. Majd kifejtette, az ő fölháborodását az váltotta ki, hogy alaptalanul sértettem meg és vádoltam meg valakit, aki védekezésre képtelen.‍¹

Ez volt az első alkalom, amikor a publikum arról értesülhetett: Orbán Viktor védekezésre képtelen. Vajh mire gondolhatott őnagysága? Hogy politikai pamfletem annyira kiborította Orbánt, hogy (mint rebesgették) a vele foglalkozó pszichiáterprofesszor azonnal elvitette a kicsiny idegszanatóriumba, hogy dührohamait, pszichotikus összeomlását sok nap alatt nagy nehezen kikezeljék? Vagy arra, hogy kötetem néhány részlete némelyek szerint olyan féktelen őrjöngést váltott ki főnökéből, hogy agyba-főbe verte emiatt orvosi ellátásra szoruló feleségét? Erre egyikre sem gondolhatott, hiszen ezek nyilván csupán rosszindulatú pletykák voltak a kampány hevében. De akkor mire? Nem derült ki.

Az viszont igen, hogy a magyar szellemi élet egén történészként tündöklő állócsillag azt tekinti „kard ki kard!” párbajnak, becsületbeli ügyek méltó elintézési módjának, ha a két fél egyike lecsatolja a fegyverét, és a másikat lelövi, mint egy kutyát. Sem arra nem gondolt, hogy párbaj esetén mégiscsak az a minimum, hogy nemcsak az egyik, hanem mindkét fél lecsatolja a fegyverét, sem arra, hogy a kutyák nem szoktak párbajozni. Valamint: aki kutyának tekinti párbajellenfelét, az maga nem párbajképes.

És én még szívességet tettem neki 2002-ben. Nem írtam meg azt a történetet, amelynek pedig nyilván ő az igazi főszereplője. Történt ugyanis, hogy férjének – az azóta elhunyt, a Magyar Hírlap akkori összesítése szerint négymilliárdos vagyonával a 45. leggazdagabb magyar állampolgárnak – az unokaöccse 18 éves lett, és sikeresen leérettségizett. Schmidt Mária férje ebből az alkalomból egy használt autót ajándékozott a legénynek. Amit azonban visszakövetelt tán egy év múlva, 2002-ben – amikor megjelent A Viktor, valamint a Csak a narancs volt.‍² A férjet ugyanis Ungár Andrásnak hívták, s nem más volt, mint a bátyja annak az Ungár Klárának, aki mindkét könyvben nyilatkozott. A leérettségizett legény pedig Ungár Klára fia.

Persze áradtak a meghívások; a kampányidőszakban sokan akartak – író-olvasó találkozónak csak igen nagy jóindulattal nevezhető – beszélgetéseket szervezni velem. Végül összesen 74 alkalommal vettem részt ilyeneken – akkori szerelmem már a legelején bedobta a törülközőt, és faképnél hagyott, mondván: nem vagyok normális, nem létezik, hogy ezt túlélem.

Voltak mások is, akik ettől tartottak – és ez az Orbán-éra legelképesztőbb borzalma, hátborzongató jellemzője, hogy ilyesmi egyáltalán eszébe juthatott bárkinek. Bodor Pál, a fantasztikus Diurnus az 50. születésnapomon, 2002 februárjában így köszöntött: Kende most nagyhatalom. Nem lőhető le. Magyarországon ma legalább olyan védett, mint egy amerikai elnök. Mint egy amerikai elnök Dallasban.

Ilyen veszély igazából nem volt, bár néhol kétségkívül erős biztosításra szorultam. Debrecenben, Szegeden buszok szedték össze a környék falvaiból is azokat, akik a plázabeli diskurzusokat próbálták szétordibálni-gyűlölködni. Orbán-rajongók sok helyütt dobálóztak, fenyegetőztek, randalíroztak, ahol megjelentem. Győrött a beszélgetés előtti órában a könyvesboltban dedikáltam; egy bottal járó úr onnan indult a művelődési ház felé, ám útközben négy kopasz suhanc elkobozta tőle a könyvemet, és közölte vele: Takarodj haza, vén hülye, a Kende úgyse ér oda a művházba, mert szétverjük a pofáját!

Győrből egyenest Csornára, Áder János szülővárosába, egyszersmind választókerületébe vitt az utam. Ottani meghívóm értem jött Győrbe, az én autóm elé állt a sajátjával, s a város határán vallotta be ennek okát: itt bizony valamicskét tiltakozni fognak a jövetelem ellen. Csornán aztán négy villogó rendőrautóval lezárt utca fogadott, és valóban vagy ötven-hatvan üvöltő ember, kedves transzparensekkel: Le Kendével! Dögölj meg, rohadék! – és hasonlók.

Nemhiába volt szíves Áder velem példálózni annak bizonyítására, hogy az MSZP furkósbotkampányt folytat, még ha adós maradt is annak közlésével, hogy nekem mi közöm az MSZP-hez. Azt ugyan mondta: az MSZP ifjúsági szervezetének egyik tagja pedig rendszeresen szervezi Kende haknijait – csakhogy ez sima hazugság volt. Részint mert senki sem szervezte ezeket, részint mert hakninak azt szokták nevezni, amikor gázsi + útiköltség fejében valaki fellép itt-ott; én meg ingyen szerepeltem. Ez viszont nyilván nem juthatott eszébe szegény Ádernek – talán nincs szokva ilyesmihez.

Röplapokon veréssel fenyegették meg számos helyen – például Sárospatakon – azokat, akik eljönnek találkozni velem. Ugyanaznap Sátoraljaújhelyen már négy helyszín mondta vissza a rendezvényt; a cukrászdát, amellyel már szerződésük volt a szervezőknek, megfenyegették, hogy összetörik a berendezést is. Az ötödik helyen sikerült megtartani a traccspartit, ugyanakkor a városháza dísztermében a város fideszes polgármestere Bayer Zsolttal beszélgetett a nyilvánosság előtt.

Az ELTE-ről – arról az egyetemről, ahol két diplomát szereztem – meg egyenesen kitiltottak. A rektor azt nem kifogásolta, amikor nem sokkal korábban Csurka Istvánnal meg Lovas Istvánnal beszélgethettek az egyetemi hallgatók, a velem szervezett és már meghirdetett találkozót viszont betiltotta. Jöttek-jöttek az egyetemisták a Múzeum körúti Gólyavárhoz, ám oda már nem mehettünk be. Telefonon elértem Vadász Jánost, a Közgyűjteményi és Közművelődési Dolgozók Szakszervezetének elnökét, s ő azonnal kinyittatta számunkra az ő Puskin utcai nagytermüket. Engem sem kell a szomszédba szalajtani némi teátrális jelenetért – kis kerülővel ballagtunk át oda: előbb útba ejtettük a Nemzeti Múzeum kertjét. Ott két történetet meséltem el az egyetemistáknak. Az első 1987-ből való, amikor elkészültem Közérdekű bejelentés című könyvemmel, akkori koncepciós perekről. Bár a kötet nem jelenhetett meg, de a Politikatudományi Társaság vitára tűzte, s így sikerült többé-kevésbé új műfajt megteremtenem: az átmenetet a szamizdat és a legálisan megjelenő mű között. A társaság titkárságán ugyanis bárki elolvashatta a kéziratot. A vitára pedig az Aczél György vezette Társadalomtudományi Intézet Benczúr utcai épületében került sor – és Aczél ugyan mélységesen helytelenítette a dolgot, engem behívatott és próbált lebeszélni, vagy legalább óvatosságra inteni – de nem tiltotta be. A másik történetem viszont az egy évvel ezutáni Orbánról szólt. ’88-ban a Fidesz egyik rendezvényét a pártállami belügy betiltotta a Népligetben, a Jurta Színházban. És akkor Orbán Viktor állt a menet élére, és átvezette a Tinódi moziba: Minket nem lehet megakadályozni, gyertek, találtunk másik helyszínt! Nos, a Múzeumkertben azt mondhattam: Gratulálok Orbán Viktornak, hogy 2002-ben ugyanez a jelenet megismétlődhet.

Időközben megjelent sok-sok kritika is a könyvről – zömmel jogosak. A politikai pamflet és a politikai lektűr műfaja eleddig nemigen volt ismert Magyarországon; kevesen olvassák például a Robinson szerzőjének, Daniel Defoe-nak rablógyilkosokról szóló életrajz- és portrépamfletjeit, amelyeket a kivégzés helyszínén árult; vagy a Gullivert író Jonathan Swift gyilkosan maró gúnnyal készített, brutálisan szatirikus politikai írásait. Nem mintha hozzájuk merném hasonlítani magam, de a műfaj tőlük való, s e hazai bemutatkozása heves indulatokat váltott ki.

Szóvá tették összes nagyobb-kisebb hibámat – elkövettem nem keveset, a dátumtévesztésektől a források egyenetlenségein át a jegyzetek hiányáig, vagy odáig, hogy Kövér nagyapja (szemben azzal, amit írtam) nem hibbant meg, csupán élete vége felé nem mert kimozdulni a lakásából, ezt értelmezték néhányan tévesen, s én bedőltem nekik – amiért újfent bocsánatot kérek a családtól.

Jobboldali kritikusaim döbbenetes hűhót, zenebonát csaptak; valamennyi két fő jelző köré összpontosult: könyvem hazug és gyűlölködő. Ám hiába rimánkodtam, sorolják elő hazugságaimat és gyűlölködéseimet, s készséggel elismerem, ha valóban elkövettem ilyen bűnt – erre sosem kaptam választ.

Ám nem csak jobboldalról tették többen szóvá elfogultságomat. És ez volt az, amit nem értettem. Számosan vonták kétségbe a jogomat ahhoz, hogy „beavatkozzam a kampányba”. Most már tehetjük múlt időbe: hogy beavatkoztam. Ám azt már senkinek sem sikerült megmagyaráznia, hogy ezzel mi a baj – hiszen engem senki sem tiltott el a közügyektől, sőt, a szólásszabadság erre biztat – akkor mi a „bűnöm”? Akár ügyvédként, akár tollforgató értelmiségiként miért ne tehetném meg, hogy saját eszközömmel, az írással igenis beavatkozzam a kampányba, vagyis részt vegyek azoknak az érveknek, véleményeknek a felvonultatásában, amelyek ismeretében a választók eldönthetik, kire akarnak szavazni?

✻ ✻ ✻

Elfogult vagyok? Igen, kétségkívül. Mind a mai napig szilárd meggyőződésem, hogy Orbán olyasfajta személyiség, akit távol kellene tartani a hatalomtól, mert nem képes megfékezni magát – főként abban, hogy folyton harcoljon, akkor is, ha békét vagy kompromisszumot kellene kötni. Attól tartok, ha visszaélhet a hatalommal, nem képes ellenállni a lehetőségnek, a csábításnak.

Igen, én valóban úgy ítélem meg, hogy tevékenysége, politikai gyakorlata végletesen káros az országra és a népére. Igen, szerintem az a négy év, majd még sokkal inkább az a plusz tizenhat, amíg ő a miniszterelnök, az ország mentalitásában, gondolkodásmódjában sok évtizedre kiható, óriási károkat okozott. S ha viselkedése számos téren megengedhetetlen változékonyságot mutat is, személyiségének fő elemei annyira stabilak, hogy e kötetbe kénytelen voltam átemelni néhány fontos részletet az első és a második Orbán-könyvből. Túl sok dolog ugyanaz ma, mint volt huszonnégy és húsz évvel ezelőtt.

Igaz, ez a könyvem némileg más hangvételű. Immár fölösleges nagyon hangosan írni Orbán Viktorról. Ma már híveinek jó része is fölmérte, hogy Orbán a pillanathoz igazodó, földön járó pragmatikus, nem pedig távlatos-koncepciózus politikus, aminek próbálja előadni magát. Igen fogékony, egyben-másban rátermett, néha remekül bánik saját tömegével s mindazokkal, akik – cseppet sem megvetendő módon – könnyebben igazodnak el egy vezéren, mint akár csak rövid polcnyi szakkönyvön. Ne restelljük, sok helyen van ez így. A legjobb plakát a vezér arca, a leggyorsabban megérthető mű a vezér szónoklata – különben is, a televízió révén nem az olvasmány, hanem a látvány és az elmondott szöveg hat. Úgy vélem, csak némileg is kritikus természetű hívei is bőven rájöttek, hogy Orbánnak mind ez idáig nem alakult ki semmiféle koherens politikai és gazdasági elképzelése a magyar világról; rögtönzések lépőkövein, az improvizáció cikcakkjain halad, egyetlen igaz mérőeszköze az azonnali közönségsiker. Nem számít, hogy a legnagyobb tömeggyűlésen is az országnak csak icipici töredéke van jelen.

Persze nem távolságtartó, hűvös könyvet írok erről a sokáig sikeres – egykor politikai szexepiles, ma már pocakos-totyakos, öregedő, szellemileg-intellektuálisan megfáradt – emberről, akinek útját tízezer kicsi siker és ujjongás kíséri, ám egyetlen jelentős elgondolás, elképzelés, alkotás sem; akitől sokkal többet tudtunk meg az ellenfeleiről, mint arról, amit szerinte a saját alakváltoztató, képlékeny, hibrid politikai mozgalma jelent.

Orbán mindabban kiváló, ami a politikában manufakturális. Sajnos rég igénytelenné vált: program, koncepció helyett már elég neki néhány jó szlogen. Szemcséket, ízeket, színeket szed össze a lobogójába. Ám ez a zászló túlságosan sokat lobog, mint ahogy Orbán körül minden harang hangosabban zeng a kelleténél, minden érzelmi töltés több a modern politikában elfogadottnál – letűnt korok törzsi vezéreit, néptribunjait és kétes emlékű karizmatikus vezéreit támasztva föl. Tömeggyűlésein – amikor az egyéni tudat beszűkül, föloldódik a tömegben – nem az érzelemmel teli okos szó dominál, hanem csak maga az érzelem, maguk a tudatalatti törzsi ösztönök: az együvé tartozás lelkesítő érzete, a közösség boldogságot ígérő mindenhatóságának hite, a harci hév, a háborús eufória, az ellenféllel-ellenséggel szembeni indulat fölkorbácsolása, a vezér feltétel nélküli elfogadása, tisztelete, imádata.

Csakhogy aki sohasem választóinak tudatára, hanem minduntalan csak híveinek tudatalattijára akar hatni, aki nem meggyőzni akar igazáról, hanem a törzsi ösztönök előhívásával operál, aki az ellenséggel szembeni szüntelen fenekedéssel állandósított harckészültségben, háborús hevületben tartja követőit – az olyan történelmi figurák utóda, akiktől már szabadulni reméltünk.

S ehhez az állandó túlpezsgéshez Orbán „kitakarná” a második világháborút követő, keservesen mozgalmas, de nem teljesen egyoldalú 20. századot. Noha sejti, hogy – bármilyen bűnök és hibák történtek is – nem lehet elfelejteni, kiiktatni a történelemből az egész Nékosz-ifjúságot, az egyetemre jutó melós srácok és kisparasztgyerekek tízezreit, a néhol ragyogó úttörőtáborokat vagy éppen a kavalkádos KISZ-táborokban értelmes vitákat folytatók százezreit, mi több, a tisztességesnek bizonyuló párttitkárokat, a reformkommunistákat sem. Igazából ő is tudja, hogy nemcsak a közvetlen érintettek nem felejtenek, de a családok, a szülők, az unokák, az iskolák, a bíróságok sem.

Meg a bölcsődék, óvodák, iskolák, kórházak összessége, az egész, joggal sokat szidott, de alapjaiban veszélyeztetett egészségügyi rendszer sem felejt, hisz nem azért szidjuk, mert a nincstelenekről is gondoskodik, hanem azért, mert egyik-másik szegmensében egyre hitványabbul teszi.

Magyarán: ez az ember – még ha nem is tud sem öltözködni, sem borbélyt választani, de – tud csillogni, politikailag kakaskodni, nemzeti ereklyékkel és színekkel játszani, jó nagyokat mondani. Viszont képtelen tenyérnyi igaz jövőképet elénk tárni. Már tenyérnyi közeljövőképpel is megelégednénk, ha az nem lenne rögvest láthatóan hamis.

Semmiféle igaz koncepciót a jövő Magyarországáról nem képes felmutatni – még a demagógia szintjén sem. Talán a többség nem téveszti össze a koncepciózus jövőképet a szlogenekkel. Hiszen amiket ő mond, az csupa blöff. Becsületes, alkotó, eredeti, kiemelkedő Magyarországról álmodunk – mi köze ennek a tényleges valósághoz? De még az sem lehet terve a távoli és a közeli Magyarországnak, hogy valamiben (vagy több mindenben) középhatalom lesz. 2030-ra utolérjük Ausztriát! Mi leszünk Európa leggyorsabban fejlődő országa! Letörjük az inflációt! Repülőrajtot vesz a gazdaság az év elején! A mesterséges intelligencia regionális meghatározó szereplőjévé kell válni! Nagyok leszünk és gazdagok.

Link duma mind.

Sajnos ez a csak a hatalomtechnikában ügyes, gömbölyű beszédű pocakos ember a múlt tekintetében likacsosan amnéziás, a jelenről hazudozik, a jövőről pedig halvány segédfogalma sincs. Van viszont ereje: a személyes varázsa, a nemzeti szlogenek, a mögötte láthatatlan nagyhatalomként feketéllő, furcsa katolicizmusa, showmansége, megfellebbezhetetlen uralma pártja vezető magjának szemében és egyeduralkodása a teljes állami apparátusban. Ám ez mind kezd végérvényesen megkopni. Egyre gyöngébben adja elő korábban jól működő trükkjeit. És ezt a publikum egyre inkább érzékeli is.

Már rég nem tudja, hogy a hatalmon és a vagyonon kívül mit akar. Mi viszont már tudjuk: semmit.

Kádár János diktátor volt diktátorhajlam nélkül. Orbán gyerek- és fiatal éveit, pályája kezdeteit azért idézem föl most újra, hogy bizonyítsam: Orbán viszont diktátor diktátorhajlammal.

Már az 1990-es választások után azt mondta egy barátjának és párttársának: szabadságunk határait az határozza meg, hogy mekkora hatalmat tudunk szerezni.‍³

Igen, ez ő. Mindent az határoz meg, hogy mekkora hatalmat tud szerezni. Minden csak abból vezethető le, csak abból magyarázható és főként csak érvényesíthető, hogy mekkora hatalmat tud szerezni. Semmi más nem számít, csak ő maga, a hatalma, meg a pénz, a vagyon.

Neki.

Jegyzetek

Az e-könyvben a jegyzetekben és forrásokban hivatkozott URL-ek linkjeit rövidítettük és élesítettük. A törött hivatkozásokat jelöltük. Utolsó ellenőrzés dátuma: 2026.02.19

1 Népszabadság, 2002. április 2. és 3.; Jó estét, Magyarország, TV2, 2002. április 3.

2 Petőcz György: Csak a narancs volt. Irodalom Kft., Budapest, 2001.

3 Debreczeni József: Orbán Viktor. Osiris, Budapest, 2002.

Szerkesztette Lépesfalvi Zoltán
Korrektor Takács Andrea, Takács Zsolt
Borítóterv Földi Andrea

HVG Könyvek, Budapest, 2025
Kiadóvezető Szabó Tibor Benjámin
Szerkesztőségi vezető Besze Barbara
Felelős kiadó Szauer Tamás

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

www.hvgkonyvek.hu

Elektronikus könyv Paulik László

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – SIL Open Font License
Oswald – SIL Open Font License