Julie Klassen

Zabolatlan szerelem

A mű eredeti címe

Lady of Milkweed Manor

Copyright © 2007 by Julie Klassen

Originally published in English under the title Lady of Milkweed Manor

by Bethany House Publishers, a division of Baker Publishing Group,

Grand Rapids, Michigan, 49516, U.S.A.

All rights reserved.

Hungarian translation © Pejkov Boján

© General Press Könyvkiadó, 2024

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

PEJKOV BOJÁN

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISSN 1586-6777

ISBN 978 963 452 850 0

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő BALÁSSY FANNI

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Drága szüleimnek, akiknek a feltétlen szeretete vezette
az utamat.

A tejelőkóróhoz

Nem vagy virág, nem hívlak így.
A magvad selymes szárnyon száll,
buján nősz árok partjain.
Csengettyű-gallérod akár

királynők éke is lehet.
S én, a dalnok, aki rendre
vers szárnyán bolyongva szállok
messzi földre, tengerekre,

szórva lelkem arany magvát,
hallom, amint lelkendeznek:
a dal nem szárnyal hiába!

Lloyd Mifflin: Szonettek

PROLÓGUS

Elragadó, szeleburdi lánynak ismertem meg, aki mindig összepiszkolta magát a kertben töltött délelőttök során. Ha éppen nem a szabadban bíbelődött valamivel, verseket olvasott, és egyértelműen örömét lelte a zavarba ejtő kérdésekben. Mindezek ellenére nagyon kedveltem, és úgy vettem észre, felnéz rám. Csakhogy az apjának is feltűnt, hogy nem vagyunk közömbösek egymás számára, és kijelentette, hogy nem vagyok a lányához való, így véget vetett a bimbózó barátságunknak, mielőtt kivirágozhatott volna. Ezért aztán kivertem a fejemből Miss Charlotte Lamb-et, és elváltak az útjaink. Legalábbis azt hittem.

Teltek-múltak az évek, és amikor viszontláttam, teljesen megváltozott. Kiváltságos úrilányból kivetett pária lett, és ezt szemmel láthatóan a lelke is megsínylette.

Az emberek más szemmel néztek rá, csak a bukott nőt látták benne, akit megvetett az egész világ. Kártékony féregként vagy veszélyes kártevőként bántak vele, és mindenki elfordult tőle. Kínozták, mint a vásott gyerek az ártatlan pillangót, amelynek kitépi a szárnyát, és beteges örömmel figyeli, ahogy a földre hull, és vergődik.

A legtöbben lenézték, jobb esetben tudomást sem vettek róla, és már senki sem figyelte a sorsát reményteljes várakozással. Napról napra jobban emésztette a fojtogató gyűlölet, és egyre sorvadt és sanyargott a környezete émelyítő súlya alatt, miközben szabadságra, napfényre, lágy szellőre, virágos rétekre és megbocsátásra vágyott.

Természetesen – mindkettőnk érdekében – csak kellő távolságtartás mellett kísérhetem figyelemmel a sorsát. Házas ember vagyok, ismert orvos, jó hírem van a városban. Ennek ellenére mindent elkövetek, hogy ne szenvedjen többet.

Csakhogy miközben nézem őt a tejelőkórók között, be kell vallanom: egyedül rá gondolok.

Elragadó teremtés. Nem az az elvont szépségideál, de tökéletes megjelenésű, mintha egy festményből lépne elő, amelyet beragyog az aranyló napfény. Körülötte burjánzó, átláthatatlan kert, csupa sárga, zöld és lila virágok: maga a földi paradicsom. Ott ül a közepén, de nem engem néz, hanem a messzi láthatárt fürkészi, ahonnan a nap első sugarai a tejelőkórókra, a selymes bőrére, a hajára és a ruhájára hullnak.

Engem is elér a fénysugár. Nem mozdulok, szótlanul állok. Úgy érzem, szétfeszít valami belső erő, alig kapok levegőt. Ha nem megyek el azonnal, engem is elragad a fény ereje, és magába szippant a festmény. Ha elmegyek innen, és az árnyékba vonulok, biztonságban leszek, de nem láthatom, amikor végül elrepül.

Ó, Uram! Őrizd a lépteimet, és vigyázz Miss Lamb-re!

ELSŐ RÉSZ

A tejelőkóró magvának repítőszőre pompás anyag, remekül szolgál játékszerek kitömésére. A növényt magát kiirtottuk ugyan a kertünkből, de a közeli rétekről kellő mennyiséget szereztünk a selymes babaágyak párnáinak megtöltésére.

Alice Morse Earle: Régi kertek

Vérzett-e a Megváltónk,
Üdvözítőnk meghalt-e?
Egy ilyen pondró, mint én,
méltó-e kegyelemre?

Isaac Watts

A közönséges tejelőkóró nem szorul bemutatásra. Csinos toktermését minden gyermek ismeri és szereti, aztán amikor eljön az idő, szétpattan, és mindent ellep a milliónyi bosszúságot okozó apró pihe.

F. Schuyler Mathews, 19. századi természettudós

Első fejezet

A húszéves Charlotte Lamb a legjobb ruháit pakolta az útiládába. Közben egy pillanatra megállt, végigsimította az égszínkék selyem báli ruhát, amit a jóságos Tilney nénikéjétől kapott, végül óvatosan a többi tetejére tette. Azután a sétakocsikázáshoz hordott ruhák, az estélyik és az egyszerű, hétköznapi viseletek következtek, majd az öltözékekhez illő köpenyek, kalapok és fejdíszek jöttek, végül a hosszú kesztyűk, alsószoknyák és az új csontmerevítős fűző zárta a sort. Arra mindenképpen szüksége volt.

A szinte teljesen üres szekrényben megakadt a pillantása egy egyszerű, galambszürke muszlinruhán, amelynek a könyökrésze és a mandzsettája már igencsak viseltes volt. Az ágyra dobta, majd hirtelen eszébe jutott valami. Abbahagyta a csomagolást, kilépett a szobából, halkan a folyosó végébe, az anyja szobájához ment, és körülnézett. Senkit sem látott, még mindenki aludt. Óvatosan kinyitotta az ajtót. Bement az elsötétített szobába, az ablakhoz lépett, és kinyitotta a spalettákat. A hajnal derengő fénye bevilágította a helyiséget. Azután visszament az ajtóhoz, becsukta, és behunyt szemmel nekitámaszkodott. Magába szívta a szoba csendjét és békéjét, amely mindig átjárta, amikor belépett oda. Már túl régen nem járt itt.

Hirtelen zajt hallott a parókia másik végéből. Összerezzent, de maga sem tudta, mitől kellene félnie, ha meglátnák itt. Bizonyára Tibbets, a szolgálólány gyújt tüzet éppen. Az apja még több órán át aludni fog. Mindenesetre a gondolat, hogy valaki már felkelt és tett-vett, emlékeztette, hogy sietnie kell, ha észrevétlenül akar távozni. Határozott léptekkel a gardróbhoz lépett, és kinyitotta az ajtót. Igen, az anyja ruhái még mindig megvoltak. Végighúzta az ujját a szöveteken, a csipkéken, a bársonyokon és a selymeken, de nem találta, amiért jött. Az apja vagy Beatrice kidobta volna? Félretolta a ruhákat, és a szekrény aljára pillantott, ahol a báli cipellők sorakoztak katonás rendben. Hirtelen megakadt a szeme a barna szöveten, lehajolt és felvette, majd kirázta az egyszerű, földig érő viseletet, az édesanyja kertészruháját.

Ezután a hóna alá csapta, és végighúzta az ujját az éjjeliszekrényen sorakozó könyveken. Nem merte elvinni az anyja bibliáját, mert a paplak könyvtárához tartozott, ezért inkább a zsebkönyv méretű Újtestamentum és himnuszok hölgyeknek című kötetet vette magához, ami kisebb és könnyebb is volt. A könyv szép vászonborítását selyemmel és fémszállal hímzett madarak és virágok díszítették. Az anyja nővére adta ajándékba, ezért Charlotte gondolta, hogy az apja nem neheztelne rá, ha elvinné.

Még egyszer átnézte az édesanyja holmijait – hajkefe, fésű, kámea nyaklánc és egy lepkés bross –, majd kilépett az ajtón, és a szobájába sietett. Olyan szorosra tekerte össze az anyja kertészruháját, ahogy csak tudta, és begyömöszölte a bőr útitáskába, majd mellé szuszakolta a kopott, szürke ruháját, az ingruhákat, a harisnyákat, a cipellőket, a bugyogókat és a rövid derekú fűzőjét. Egy másik táskába sálat, hálóköntöst, kesztyűt és az Újtestamentumot pakolta. A két legjobb kalapját a kalapdobozba tette. A keszkenőit és a kevéske pénzét a csuklójára akasztható retikülbe rejtette.

Charlotte az utazóládájára pillantott, amelyből az elmúlt gyönyörű évek boldog és hiú ifjúsága tekintett vissza rá, majd egy mozdulattal lecsukta a tetejét. Az úti kalapot tűvel rögzítette göndör barna frizurájához, és egy kézitáskával, útitáskával, retiküllel és kalapdobozzal a kezében kilépett a szobából. Csak ennyit tudott magával vinni. Csendben lement a lépcsőn, és a hallban a kis asztalon fekvő ezüsttálcára pillantott. Az előző napi levelek még mindig ott hevertek megválaszolatlanul. Az unokatestvére örömmel újságolta, hogy áldott állapotba került, és már alig várja az őszt. Beatrice a hírre elhúzta a csinos száját, és kijelentette, hogy a hányinger kerülgeti, ha ilyen személyes híreket olvas, különösen úgy, hogy Katherine már jócskán benne van a korban. Charlotte egy szót sem szólt.

Megállt az asztalkánál, és megérintette a gyönyörű betűkkel címzett borítékot meg a kissé elmaszatolódott londoni postai bélyegzőt. Felsóhajtott, és továbbment. Már majdnem az ajtóhoz ért, amikor meghallotta az apja hangját a szalonból.

– Szóval elmész – mondta, de nem kérdő hangsúllyal.

Charlotte megfordult, és a nyitott ajtón át megpillantotta a kandalló melletti kanapén tespedő apját. A haja szokatlanul kócos volt, és még mindig köntöst viselt. A lány torka elszorult, ezért csupán bólintott. Egy pillanatra azt hitte, hogy az apja szíve megesik rajta az utolsó pillanatban. Talán felajánlja a segítségét, talán békülékennyé válik, esetleg bocsánatot kér.

– Az egyetlen vigaszom – kezdte az álomtól rekedten és megvetően –, hogy az édesanyád, Isten nyugosztalja, nem érte meg ezt a napot.

A fájdalom Charlotte szívébe mart, pedig nem lett volna szabad. Az apja már korábban is mondott ilyet, sőt bántóbbat is. Visszatartva a könnyeit kilépett a paplak ajtaján, halkan becsukta maga mögött az ajtót, majd az emlékeibe merülve végigsétált a kerten. Még egyszer, utoljára megnézte a szépen vágott sövényt, amelyet Buxley még mindig az anyja ízlése szerint nyírt. Pillantását végigfuttatta a pompás virágágyásokon, amelyekben gondosan kiválogatott virágok – szarkaláb, tollbuga, búzavirág, bögrevirág, sárga sásliliom – virítottak. Mindet az anyja emlékére ápolta, legalábbis mostanáig. Két mély levegőt vett. Magába szívta a harmatos ibolyák és a tűpárna virág illatát. Nem akart virágot vinni magával, úgyis elhervadna, mielőtt eléri az úti célját. Ekkor hirtelen megakadt a tekintete a gazként növő tejelőkórón az ernyős tatárvirág mellett. Miért nem vette észre eddig? Odalépett a növényhez, és a szabad kezével ki akarta tépni a földből, de a gyökér nem engedte. Letette a táskákat és a dobozt, és két kézzel húzta a tövet, amíg végül a makacs gyom megadta magát, és gyökerestől kijött. Tökéletes rendben kell hagynia az anyja kertjét. Vajon meddig marad így? Ki fogja gondozni a kertedet, anya? Gondolom, Buxley mindent megtesz érte, habár ő sem lesz fiatalabb. Ő látja el a lovakat is, és még ezer más dolga van. Ki tudja, mennyi ideje lesz a kertre. Beatrice nem szeret kertészkedni, de ezt te is jól tudod, gondolta.

Hirtelen jött nosztalgiából leszakított egy lilás virágot a kóróról, egy pillanatra az orra elé emelte – meglepően édes illata volt –, majd a retiküljébe süllyesztette. A növény többi részét a szemétdombra hajította a templomdombról lefelé menet. Amikor visszanézett a fehér mészkőből épült parókiára, egy alakot pillantott meg az egyik emeleti ablakban. Beatrice volt az. A nővére kővé dermedt arccal nézte, még csak nem is intett felé, majd hirtelen elfordult. Charlotte is hátat fordított neki, és titokban azt kívánta, bárcsak ő tette volna meg először. Két perc múlva, pont, amikor számított rá, megpillantotta a postakocsit.

– Üdvözlöm, Miss Lamb! – kiáltotta a kocsis, és megállította a lovakat.

– Jó reggelt, Mr. Jones! – felelte a lány.

– Bevihetem a faluba?

– Köszönöm, igen.

– Meglátogatja a nagynénjét? – kíváncsiskodott a férfi, miközben elvette Charlotte csomagjait, és felsegítette a kocsira. Az útitáskát Charlotte mellé rakta.

– Nagyon szeretem őt és a családját – mondta Charlotte, mert csak annyit akart hazudni, amennyit muszáj.

– Nem csoda. Remek ember a nagynénje és a nagybátyja. Nagyon kedvelem őket.

– Köszönöm, nagyon kedves.

Amikor nekilódult a kocsi, Charlotte magához szorította a táskát. A bő dolmánya megvédte a nyirkos reggeli széltől és a bámész tekintetektől, és az apja kellemetlen megjegyzései hallatán is jól jött. Elhatározta, hogy nem sír. Legalábbis nem itt és most, mert észrevehetik az ismerős falusiak, és rájönnek, hogy nem vakációra, hanem egy sokkal szomorúbb útra indul.

Miután Jones lesegítette a Chequers fogadónál, nem Hertfordshire felé, Tilney nagynénje háza felé vette az irányt, hanem Londonba.

A zárt, fekete kocsi nagyokat döccenve és zötykölődve hajtott végig London nyugati külvárosain.

– Hó! – kiáltotta a kocsis a fáradt lovaknak. Charlotte azonnal felállt, összeszedte a holmijait, kiszállt a kocsiból, még mielőtt kisegítették volna, és sietősen elindult az Oxford Streeten.

Fürge léptekkel haladt el egy papír-írószer üzlet, egy porcelánbolt, egy üveges és egy fehérnemű-kereskedő kirakata előtt. A zsúfolt Tottenham Court Roadon észak felé folytatta az útját, ötvösműhelyek, patikák és roskatag lakóházak előtt. Azután átkelt a macskaköves úttesten, és végigment a nyirkos, szűk Gower Mewson. A sikátor végén megállt a fuvaroskocsik és a szemeteskocsik takarásában, és hátranézett, hogy követi-e valaki. Ezután beosont az Old Towne Tea Shoppe hátsó bejáratán, bocsánatkérően biccentett a tulajdonosnőnek, áthaladt az üzleten, kilépett a Gower Streetre nyíló bejáraton, és hogy védje magát a szemerkélő eső meg az idegen tekintetek elől, kinyitotta a fekete esernyőjét. Lehajtott fejjel átlépett egy szemétkupacot, és szaporán továbbindult. A Store Streethez érve megnézte a nagynénje által készített útvonaltervet. Megérkezett.

Egy régi udvarházat pillantott meg maga előtt a fák árnyékában. A zömök, szürke épületnek két, derékszöget bezáró, komor szárnya volt, manzárdszobákkal a felső emeleten. A látogatókat hatalmas, ívelt kapu fogadta. Az évszázados épületet jó karban tartották, de ez mit sem változtatott a barátságtalanságán. Az építőkövek megkoptak, dísztelenek voltak, és úgy tűnt, mintha senki sem szeretné ezt a házat. Az egyetlen életjel a mohos járda mellett futó sövény volt. A bejáratnál nem látott névtáblát, még a ház nevét sem írták ki, viszont ebből arra következtetett, hogy jó helyen jár.

Csak ekkor engedte eleredni a könnyeit. A nyüzsgő utcán, ahol a dolgukra siető emberek nem ismerték, és nem törődtek a sorsával. Itt érezte meg igazán az apja szavainak fájdalmasságát és az otthona elvesztésének keservét. Természetesen nem értett egyet az apjával. Lehet, hogy ő örült, amiért az anyja nem érte meg ezt a napot, de Charlotte nem.

A drága édesanyjára gondolt, a mindenki által kedvelt Lillian Lamb-re, aki melegséget, emberséget, vidámságot és derűt hozott a paplakba, és főleg Gareth Lamb tiszteletes úr szívébe.

Remélte, hogy az öt éve elhunyt édesanyja emléke nem halványul el most, hogy nem térhet vissza az otthonába, nem léphet be az anyja szobájába, és nem láthatja a róla készült festményt, sem az apja merengő pillantását, amikor a feleségére gondol. Ismét a fülébe csengtek az apja utolsó hozzá intézett szavai, és összerezzent. Még ha az anyjának csalódást is okozott volna, akkor is azt kívánta, bárcsak élne még, itt állhatna mellette a kopott járdán, megvigasztalhatná, és azt mondhatná neki, amit mindig, hogy minden rendben lesz.

Bárcsak én is olyan erős lennék, mint te! Bárcsak feleolyan derék nő lennék, mint te! Vagy feleolyan jó gyermek, mint amilyenre egy lelkész vágyik. Megbocsátottál volna? Még akkor is, ha apa nem?, kérdezte magában az anyjára gondolva.

Ahogy az ideiglenes otthonához, a fenyegető, szürke épülethez ért, észrevette a titkokat rejtő, zárt földszinti spalettákat.

Azután meglátta a tejelőkórókat.

Gondozatlan volt a kert, vagy ha egykor mégis rendben tartották, már csak gyomok és kórók nőttek benne a fal mellett.

Az apját felháborítaná ez a rendetlenség, és az anyja sem nézné jó szemmel. Charlotte felsóhajtott. A szürke falak mögött élő nők legkisebb gondja is nagyobb volt a kertnél. Ez most már rám is igaz, gondolta.

A tejelőkóró a kertészek rémálma, mert a gyökere mélyen megkapaszkodik a földben, és újabb hajtásokat hoz, így a sarjadó növényeket is csak nehezen lehet kitépni. Nagyon gyorsan terjed, és az ősszel szanaszét szálló magok is segítik az elburjánzását. Nyilván itt is ez történt. Gyökeret vert a kertben, és mivel nem foglalkoztak vele, elpusztította a gyepet.

Igazán felfogadhatnának egy fiút, aki sarlóval levágná, gondolta. Gyönyörű a tejelőkóró virága, de amikor a zöld szárak elszáradnak és megszürkülnek, az üreges, nádszerű tövek nem nyújtanak valami szép látványt.

Lehet, hogy a nagybátyám ügyvéd barátja félrevezetett, és hamis információkat közölt erről a helyről? Vagy Tilney néni figyelmét elkerülték a részletek, gondolta a lány. A nagynénje bizalmasan közölte vele, hogy ez a hely sokkal jobb és diszkrétebb, mint a többi. Lehet, hogy a londoni ügyvéd intézett mindent. Az apja semmit sem tudott azonkívül, hogy a lánya a szavát adta: a család, az ismerősök és mindenki előtt megőrzi a titkát és a névtelenségét. Valójában azonban cseppet sem érdekelte, hová megy a lánya, miből tartja majd fenn magát, és szemmel láthatóan alig várta, hogy eltűnjön a paplakból.

Charlotte azon gondolkodott, az anyja tudta-e oly sok évvel ezelőtt, hogy ilyen férfihoz megy feleségül.

Gareth Lamb külseje nem sokat változott az évek alatt, kissé persze megőszült a barkója, és pocakot eresztett, a viselkedése azonban teljesen más lett. Rideggé és dölyfössé vált, és a történtek tovább rontottak rajta. Egyfolytában két dolog nyomasztotta: milyen hatással lesz az eset az egyházi tisztségére, és mennyire romlottak Beatrice esélyei egy jó házasságra.

Borzasztóan sajnálom, valóban nagyon. Apa jogosan haragszik rám, de akkor is rosszulesik. Bárcsak itt lennél, és mindent helyrehoznál! Bárcsak mellettem lennél!, gondolt Charlotte bánatosan az édesanyjára.

Az anyja azonban nem élt. Nem tehetett mást, folytatnia kellett az utat.

Az első kopogtatás után kinyílt az ajtó, és megjelent egy Charlotte-nál pár évvel idősebb, jelentéktelen külsejű nő, aki a hallon és a nagy ebédlőn át gyorsan bevezette egy kis dolgozószobába.

– Az igazgatónő mindjárt jön – mondta egykedvűen.

Valóban így történt. Két perc sem telt el, és egy szigorú tekintetű, de szép arcú, negyvenes éveiben járó, sötét ruhát és szoros kontyot viselő nő lépett be a szobába. A megjelenésén tükröződött, hogy ő irányít mindent. Az asszony komoly küllemétől Charlotte kissé feszengett, de amikor a szemébe nézett, egy pillanatra emberség csillant a tekintetében.

– Mrs. Moorling vagyok, az intézet vezetője. Miben segíthetek? – kérdezte a nő.

Charlotte remegő lábbal felállt, és átnyújtotta a londoni ügyvéd levelét egy bankjeggyel együtt. Egy szót sem szólt. Mrs. Moorling minden megjegyzés vagy arcrándulás nélkül az asztalfiókba csúsztatta a pénzt, és gyorsan átfutotta az ügyvéd levelét, amelyet a nagybácsi kérésére írt.

– Nos, attól tartok, nincs egyágyas szobánk, de amint felszabadul, kap egyet. Addig a többiekkel alszik.

– Értem – rebegte Charlotte.

– A neve ezek szerint Miss Smith – folytatta az asszony, még mindig a levelet olvasva.

– Igen, Smith. Charlotte Smith.

Mrs. Moorling egy pillanatra felpillantott. Az arckifejezése ugyan nem változott, de Charlotte megérezte, hogy tudja róla, hazudik.

– Mielőtt felveszem, van pár kérdésem – mondta az asszony. Charlotte nagyot nyelt. – Első alkalommal fogadják be hasonló intézmény falai közé?

– Igen, természetesen – vágta rá a lány csodálkozva.

– Egyáltalán nem természetes, Miss Smith. Sokan nem tanulnak a hibájukból. Tudnia kell, hogy a Leányanyák Otthonába csak arra érdemes, első gyermeküket váró hajadonokat veszünk fel. A célunk, hogy visszatereljük a gondozottainkat az erkölcsiség útjára – mondta az asszony hűvösen.

Charlotte lehajtotta a fejét, és szégyenében fülig pirult. Papírsuhogást hallott, amiből arra következtetett, hogy az igazgatónő ismét a levelet olvassa.

– Ebben a levélben kezeskednek a jelleméről és a jó neveltetéséről, de ezt nincs időm leellenőrizni jelenleg.

– Mrs. Moorling, biztosíthatom róla, hogy még sohasem kerültem ilyen helyzetbe, de megfogant bennem a gondolat, hogy...

Nem fejezte be a mondatot, mert érezte, hogy nem ezt a szót kellett volna használnia.

– Gibbs megmutatja, hol alszik majd – mondta Mrs. Moorling.

Gibbsszel, a jelentéktelen külsejű, csontsovány nővel ismét átvonultak az ebédlőn, és jobbra, az L alakú épület utcára néző szárnyába kanyarodtak. Charlotte sietve kapkodta a lábát a nő után a hosszú folyosón, egészen az egyik középen nyíló ajtóig. A lány benézett a magas mennyezetű, sötét szobába, amely egykor a szalon lehetett. A hálófülkében egyetlen keskeny ágy állt, ami alig volt hosszabb Charlotte-nál. Az ágy mindkét oldalán egy-egy kis éjjeliszekrény állt réz gyertyatartóval, a legközelebbi fal mellett meg egy szék.

Szemben három szekrény sorakozott, amelyben a szoba ideiglenes lakói a holmijukat tarthatták.

– Mae és Becky lesz a szobatársa – mondta Gibbs. – Szerencsés, mindketten rendesek. Most biztos valamelyik másik szobában vannak, nemsokára itt lesznek. Az illemhelyet az alagsorban találja, de általában várni kell rá. Van ágytál az ágy alatt, ha éjszaka nagyon sürgős. A vége felé megváltozik a várandós lányok szükségérzete, tapasztalatból mondom. Mindenki a maga ágytálát üríti, legalábbis a kilencedik hónapig. Az orvosaink nem tűrik a tétlenséget. Minden lánynak van dolga, amíg elérkezik a szülés ideje. Holnap reggelinél megkapja a feladatát. Nyolckor. Van kérdése? – tudakolta Gibbs.

Charlotte-ban ezernyi kérdés kergetőzött, de megrázta a fejét.

– Jó éjt! – mondta kurtán a nő, és kiment a szobából.

Ne sirasd a múltat! Miért keseregnél amiatt, ami bevégeztetett, és meg nem változtatható?

Szophoklész

Második fejezet

Charlotte nem tudta, hogy álmodta a képet, vagy az emlékeiből jött elő. A Sharsted Courtban táncol egy fiatalemberrel, akinek nem emlékszik a nevére, és akit talán sohasem ismert. A kesztyűs kezén érzi a férfi finom szorítását, és őszinte csodálatot lát a szemérmes pillantásában. Sőt mindenhonnan csodálkozó tekintetek szegeződnek rá, miközben könnyedén lejti a táncot. Nem érzi magát hivalkodónak, de meglepően jólesik neki a felé áradó figyelem. Beatrice nincs jelen. A gyönyörű Bea otthon maradt, mert megfázott. Sajnálja a nővérét, ugyanakkor tobzódik az őt körülvevő rajongásban, vonzónak és elbűvölőnek érzi magát az égszínkék ruhában. Amerre néz, mindenhol kérőnek illő fiatalembereket lát, és előtte az egész élet.

A zene elhallgat, és az aranyszőke szemöldökű, sápadt arcú fiatalember a parkett szélére kíséri. Arrébb megpillant egy zöld szemű, rőt hajú férfit, de amikor visszanéz, már egy másik áll az előbbi helyén, és vakmerően elkapja a kezét. A barna szeme magabiztosan és pimaszul csillog. Elfordul, de a férfi keze elkapja a vállát, és magával rántja. Menekülne, és szabadulni akar a szemtelen kérőtől.

Hirtelen felriadt. A sötétben továbbra is érezte a kezet. Valaki feküdt mellette az ágyban, átkarolta a vállát. Bea lenne az? Ugyan!, mondta magában. Már nem vagyok otthon. Hirtelen félelem és rettegés kerítette hatalmába a szívét.

Kérlek, Istenem! Kérlek! Ugye ez csak egy álom? Istenem, kérlek!

Benyúl a takaró alá, és a hasára teszi a kezét azt remélve, hogy lapos.

Kérlek!

A keze azonban megtalálja a kemény, kerek dombocskát. Ettől felszisszen, és lehunyja a szemét.

Lehetetlen! Lehetetlen!

Nem az.

A rozoga ágy szélén, az oldalán fekve Charlotte ismét kinyitotta a szemét. A vállán átvetett kéz még mindig ott lógott előtte, pont olyan fenyegetően, mint az álmában. Finoman lefejtette a kart a válláról, és arrébb csúszott, mígnem attól kezdett félni, hogy leesik az ágyról. Fájt a háta. Nem tudott kényelmesen elhelyezkedni, ezért nagy nehezen ismét megfordult a nyikorgó ágyon. Fél évvel ezelőtt még könnyebben mozgott. Mae feküdt az orra előtt, aki jól érezhetően hagymát evett vacsorára. Egy másik fiatal nő feküdt az ágy túloldalán. Három nő, hat lélek egy kis ágyban. Mae is a másik oldalára fordult, majd a szélen alvó lány is, ahogy a kolbászt forgatják a serpenyőben. Charlotte nem emlékezett a nevére. Még szinte kislány volt.

Nem sokkal azután ismerkedett meg Mae-vel, hogy lefeküdt, megigazította a párnáját, és kényelmesen elhelyezkedett. A kis termetű, csinos nő egyidős volt Charlotte-tal. Belépett a szobába, elmotyogta a nevét, és szó nélkül befeküdt mellé, mintha egész életükben egy ágyban aludtak volna.

Charlotte-ot hamar elnyomta az álom. Hallotta, amikor a másik lány is lefeküdt, de olyan kimerült volt, hogy nem kelt fel rá. Álmában visszatért a régi életébe.

Már majdnem újból elszenderedett, amikor sikoltást hallott a ház távoli részéből. Olyan hirtelen ült fel, hogy Mae is felébredt, és nyűgösen felmordult.

– Ne fészkelődj! – dünnyögte.

– Hallottam valamit – suttogta Charlotte.

– Mit?

– Valaki sikított.

– Jobb lesz, ha megszokod – mondta Mae, és amikor megfordult, a hosszú, gesztenyebarna copfja Charlotte párnájára terült. – A kisbabák éjjel születnek – tette hozzá.

– Micsoda?

– Nem hallottál még vajúdó nőt?

– Ó, nem! Soha.

Mae nem felelt, amiből Charlotte arra következtetett, hogy visszaaludt. Mozdulatlanul ült és figyelt, de nem hallott semmit. Ezután visszafeküdt, mert szüksége volt az alvásra.

Charlotte reggel arra ébredt, hogy egyedül fekszik az ágyban. Felkelt, gyorsan belebújt a szürke ruhájába, és a hall felől jövő lépések és hangok irányába indult, ahonnan előző nap Mrs. Moorling dolgozószobájába vezették. Az ebédlő mindkét végén ajtó állt, és asztalok sorakoztak benne. Szemmel láthatóan étkezőnek és munkavégzésre szolgáló teremnek használták. Az egyik fal mellett álló asztalról kenyeret és kimeredt, sűrű szaftú ürühúst vett magának, akárcsak a többiek. Ezután töltött egy csésze gyenge, de szerencsére meleg teát. Leült az asztalhoz, és rettegve várta a többi lány kérdéseit.

Alig ette meg a kenyér felét, amikor Gibbs, aki előző nap a szobába vezette, egy füzettel a kezében megállt előtte.

– Mihez ért? – kérdezte rideg céltudatossággal. Közömbös pillantását futólag Charlotte-ra vetette, és maga elé emelte a füzetet.

– Tessék? – kérdezte Charlotte értetlenül.

– Milyen munkához ért? Mosás, főzés, varrás, ilyesmi.

– Elég jól bánok a varrótűvel. Jól hímzek, és...

– Remek! Harisnyafoltozásra osztom be. Második asztal, gyerünk!

Charlotte evett még egy falat kenyeret, otthagyta a hideg ürühúst, és megitta a tea maradékát. A maga tempójában visszavitte a csészét, a tányért és az evőeszközöket, és amikor már semmi egyébbel nem húzhatta az időt, odalépett az asztalhoz, amit Gibbs kijelölt a számára. A nőkre pillantott, akik behúzott nyakkal, maguk elé meredve dolgoztak. Hallotta, hogy sugdolóznak és nevetgélnek, és attól félt, róla beszélnek. Először egy szőke, hosszúkás és kissé szögletes arcú, meglepően kedves tekintetű nő emelte fel a fejét.

– Ülj le, ha már itt vagy, kedvesem! – mondta, és kissé elhúzta maga mellől a stoppolásra váró holmit, hogy Charlotte helyet foglalhasson.

– Köszönöm – felelte a lány lesütött szemmel.

– Te vagy az új lány, ugye?

– Igen – mondta Charlotte, és előrehajolt, hogy nekilásson a munkának. Alig volt olyan harisnya, ami ne ment volna szitává.

– Sally vagyok. Sally Mitchell – mosolygott a nő barátságosan, elővillantva a kusza fogsorát. A többiek összehúzott szemmel és gyanús pillantásokkal méregették.

– A nevem Miss Charlotte... Smith.

– Szóval Miss Charlotte? – kérdezte valaki gúnyosan.

Charlotte felkapta a fejét, és a göndör barna hajú, hegyes orrú, vékony ajkú nőre pillantott.

– Én pedig Lady Bess Harper vagyok – mondta fennhéjázva, és színpadiasan csókra nyújtotta a kezét.

A többi nő felnevetett.

Bess ezután hátradőlt, és szúrósan Charlotte szemébe nézett.

– Hogyhogy ebbe az otthonba kerültél, és nem a néhány utcával feljebbibe?

– Ezt hogy érted? – kérdezte Charlotte zavartan.

– Sarolta királyné otthona a Bayswater Gate-nél található. A neved alapján odavaló vagy.{1}

– Sarolta királyné otthona? – kérdezte Charlotte zavartan.

– Nyilván azt hiszi, egy királyné elég egy helyre, és ő rajtunk akar uralkodni – mondta a csinos Mae, akivel egy ágyban aludt.

– Dehogy...

– Csak azt ne mondd, hogy még sohasem hallottál a Sarolta Királyné Szülészeti Klinikáról! – mondta Bess Harper előrehajolva, és elhúzta a vékony száját.

– Nem. Kellett volna? – kérdezte Charlotte.

Bess szúrós szemmel a lány hasára pillantott, és Charlotte legszívesebben elbújt volna szégyenében.

– Ez az első gyerekem – tette hozzá félénken, azzal befűzte a tűt.

– Persze – mondta Mae. – Majdnem mindenkinek.

– Nekem is – mosolygott gonoszan Bess. – Elhihetitek, ha én mondom.

– Csak olyan lányokat fogadnak be, akikről nem derült ki, hogy már szültek korábban – suttogta Sally közelebb hajolva.

– Az a céljuk, hogy megneveljenek minket. Jó útra térítsenek, meg miegymás – tette hozzá Bess.

– Egy hibát még megbocsátanak, de ha ismét bűnbe esel, véged – sóhajtott Sally.

– Igen, emlékszem. Az igazgatónő azt mondta, hogy a Leányanyák Otthonába csak arra érdemes, első gyermeküket váró hajadonokat vesznek fel – mondta Charlotte.

– Arra érdemes? Én bizony érdemes vagyok – dünnyögte Bess. – És ti?

– Nagyon is! – vágta rá Mae bólogatva.

– Azt is hiszem, egy csésze teát is megérdemlünk, nem igaz? – mondta Bess.

– Persze, és egy lekváros táskát is! – lelkendezett Sally.

Charlotte időről időre körbejártatta a tekintetét a teremben dolgozó több mint két tucat lányon, mintha keresne valakit. Nem tudta, miért nem látja a fiatal lányt, akivel egy ágyban aludt előző éjszaka. Egyértelműen nem jött még el az ideje a szülésnek.

– Hogy hívják a másik lányt, akivel együtt aludtunk? – kérdezte Mae-től.

– A kis Beckyre gondolsz?

– Igen. Nem látom sehol.

– Tényleg nem. Eljött az ő reggele sajnos.

– Az ő reggele? Most szül? – kérdezte Charlotte döbbenten.

– Dehogy! Eljött az ideje, hogy megvizsgálja az egyik mészáros.

– Kicsoda?

– Inkább őt, mint engem – mondta Mae viszolyogva.

– Ezt hogy érted?

– Majd te is megtudod.

Ekkor Gibbs lépett az asztalhoz, és a tintafoltos ujjával a füzetére koppintott.

– Miss Smith! Maga következik.

– Tessék? – kérdezte Charlotte értetlen pillantással.

– Megvizsgálják. Minden lányt megvizsgálnak az orvosaink.

– Ó, értem!

– Mindjárt végez az előző pácienssel. Várjon itt, majd szólok, amikor jöhet! – mondta Gibbs egykedvűen, majd sarkon fordult, és elment.

Charlotte dermedten nézett utána.

– Úgy nézel ki, mint aki halálra rémült – mondta Sally, és megfogta a lány kezét. – Nincs mitől félned.

– Hacsak nem dr. Prestont kapja – vetette közbe Mae. – Az a férfi olyan, mint egy kisgyerek, aki beszabadul az édességboltba. Bámul, fogdos, és közben a szája szélét nyalogatja.

– Biztos azt gondolja, hogy itt a terített asztal, és már más is evett róla – szólalt meg Bess jelentőségteljes pillantással. – Ki tudja meg, ha még egy kicsit pákosztoskodik?

– Arra céloztok, hogy ez a dr. Preston... Hogy ez az orvos visszaél a helyzetével?

– Nem célzok semmire – felelte Bess. – Csak azt tanácsolom, vigyázz a hátsódra és a környékére.

– Velem sohasem próbálkozott – mondta Mae.

– Mert feleolyan jól sem nézel ki, mint én.

– Nos, akkor ennek most kifejezetten örülök.

– Nincsenek itt bábaasszonyok? – érdeklődött Charlotte aggódva.

– Megszólalt a nemeskisasszony! – vigyorgott Bess.

– Régen voltak, de már nincsenek – felelte Sally.

– És akkor most... Úgy értem, még sohasem vizsgáltak meg. Mármint nem úgy. Most... Le kell vennem a...? – hebegte Charlotte.

– A bugyogódat! – szólt közbe Bess vigyorogva.

Charlotte meredt szemmel nyelt egy nagyot.

– Nem akarlak megijeszteni, kislány, de amikor jön a gyerek, nem lesz rajtad bugyogó vagy alsószoknya, sőt igazából semmi sem lesz rajtad.

– Elég legyen! – vágott közbe Sally. – Ne ijeszd meg még jobban! Ne piszkáld Charlotte-ot! Megengedik, hogy az ember magán hagyja a hálóingét, de az nagy valószínűséggel tönkremegy.

– Ami pedig a vizsgálatot illeti, minden azon múlik, kihez kerülsz – vette át a szót Mae.

– Két orvos van?– kérdezte Charlotte.

– Igen, és egy felcser – mondta valaki.

– A fiatal orvos úriember – folytatta Mae.

– Még nagyon zöldfülű – szólt közbe Bess. – Szinte még gyerek. Szerintem még sohasem látott nőt a maga természetes pompájában.

– Dehogynem – felelte Mae.

– Nem hiszem, mert amikor a múlt hónapban meglátott, úgy elpirult, mint egy pipacs – mondta Bess, és önelégülten karba fonta a kezét.

– Ha viszont dr. Prestont kapod, ne számíts semmi jóra! – folytatta Mae. – Kifejezetten élvezi, ha levetkőztethet minket.

– Úgy érted, meztelenre? – kérdezte Charlotte döbbenten.

Épp ekkor lépett a terembe a kis Becky. Lehajtott fejjel, vörös arccal, a keblén szorosan összehúzott vállkendővel ment végig a termen.

– Szegény kislány! Gyere ide, Becky, és ülj le! – mondta Sally együttérzően a lánynak. – Kérsz egy bögre teát?

A lány megrázta a fejét, a földre szegezte a pillantását, szó nélkül elment mellettük, és kilépett a teremből.

– Mi a baja? Beteg? – kérdezte Charlotte.

– Kutya baja sem volt a vizsgálat előtt – felelte Mae.

Gibbs jelent meg az ajtóban, és Charlotte gyomra összeugrott. A tű megcsúszott az izzadt ujjai között, ezért letette a munkát, és megtörölte az ölében a tenyerét. Ha megfogdossa az orvos, megnézheti, mit kap! Csak azért, mert egyszer hibázott, nem jelenti, hogy újból megtenné. Mély lélegzetet vett, de nem sokat segített. A szeretteitől távol nagyon védtelennek érezte magát.

Gibbs elindult az asztal felé. Charlotte ismét vett egy mély levegőt. A nő arca komor és kifejezéstelen volt, de egy pillanatra mintha valami sötét érzés futott volna át rajta. Düh? Talán bosszúság? Mi rosszat csinált? Amikor Gibbs az asztalhoz ért, Charlotte felállt.

– Folytassa a munkát, Miss Smith! – mondta Gibbs. – Dr. Prestont váratlanul elhívták, és nem tudja ma délelőtt megvizsgálni, csak holnap.

– Ó, értem! Köszönöm – rebegte Charlotte.

Gibbs sarkon fordult, és elment az irodák irányába. Charlotte visszaült a helyére, és bután megkönnyebbülést érzett. Sally az asztal végéről rákacsintott.

Harisnyafoltozás közben Charlotte az édesanyjára gondolt, aki elég sok időt töltött felcserek és orvosok társaságában élete utolsó éveiben. Baráti viszonyt ápolt az orvosokkal, és sohasem tartott tőlük. A pocakos dr. Webb, a köztiszteletben álló és jólelkű orvos olyan gyakran fordult meg náluk, hogy a család barátjának számított. Charlotte csak az édesanyja végső diagnózisától félt.

A doddingtoni lelkészlakba sok kollégáját és tanítványát elhozta az orvos. A kollégák többnyire begyepesedett idős férfiak voltak, a Cambridge-i Egyetem professzorai, ismert londoni orvosok, és azért jöttek, hogy elmondják a véleményüket az anyja állapotáról. Amikor véletlenül találkoztak, kedvesen üdvözölték Charlotte-ot. A fiatal tanoncok alig várták, hogy bizonyíthassák rátermettségüket, így csak a legritkább esetben méltatták figyelemre a fiatal lányt, és természetesen fel sem merült, hogy megvizsgálják. Charlotte olyan egészséges volt, hogy egész életében alig kezelte orvos. Az anyja kigyógyította a kisebb betegségekből, és sohasem tört el csontja. Életében csupán egyszer látott felcsert, miután beleesett egy rókalyukba, miközben a birkalegelőn szaladgált a templomkert mögött. A szülei attól féltek, hogy eltörött a bokája, de a felcser, akinek a nevére már nem emlékezett, azt mondta, csak megrándult.

Volt azonban egy tanonc, aki nagyon szívesen szóba állt Charlotte-tal, és aki egy kicsivel idősebb volt, mint dr. Webb többi tanítványa. Daniel Taylor volt a neve. A magas és nagyon sovány férfinak szőkésvörös üstöke és fehér bőre volt. Nem tudott mosoly vagy komoly bűntudat nélkül rágondolni. Mintha bármivel, amit mondott, zavarba hozta volna, mert a kisfiús arca mindenre elvörösödött, akár egy érett alma. Ennek ellenére kedvelte Charlotte-ot, ez a napnál is világosabb volt. Legalábbis addig, amíg az apja ridegen a tudtára nem adta, hogy nem tartja jó partinak. Mr. Taylor búcsúzás nélkül hagyta el Kent grófságot, és félő volt, hogy azt gondolja, Charlotte véleménye is megegyezik az apjáéval, amit a lelkész – nyilván hamisan – megerősített.

Charlotte megszúrta a tűvel az ujját, és felszisszent. Az asztalnál ülő lányok odakapták a fejüket. Feltartotta az ujját, amiből kibuggyant a piros vér.

– Nem szabad ábrándozni hegyes tárggyal a kezünkben – mondta szomorú mosollyal.

Bess ingatta a fejét, és a többiek folytatták a munkát. Charlotte beteges kíváncsisággal figyelte a vért. Felemelte a kezét, és a vér a tenyerébe folyt. Életadó nedv, Isten teje, gondolta.

Szegény asszony! Már megint szaporodik!

Jane Austen nővérének írt leveléből, 1808

Harmadik fejezet

Charlotte másnap Becky és Mae előtt ébredt, hogy lélekben felkészüljön a rettegett dr. Preston által végzendő vizsgálatra. Tényleg megparancsolja majd, hogy vegye le a ruháit? Megborzongott. És ami még ennél is rosszabb: vajon megkérdezi, hogyan került ide?

Hideg vízzel és egy durva szövetdarabbal megmosakodott, megmosta a fogát, majd kikefélte és megfésülte a haját. A lányok megjegyzései miatt megfordult a fejében, hogy szándékosan elcsúfítja magát, de végül is azt gondolta, felesleges, mert nyilván senki sem találja vonzónak a jelenlegi állapotában. Épp ellenkezőleg, az ápolt külsejével és a legjobb ruhájával akarta felfegyverezni magát a vizsgálatra, hogy megmutassa a férfinak, ő nem egy szegény, tanulatlan lány, akivel úgy bánhat, ahogy akar. Ez a gondolat pont olyan kellemetlen volt, mint az előző napi tűszúrás. Többre tartja magát a többi lánynál? Igen, többre, ismerte el magában, még akkor is, ha ez képmutatás volt. Bocsáss meg!, gondolta magában Charlotte. Hiszen ő maga nem egy szegény – bár nem tanulatlan, de mindenképpen –, naiv lány, aki egyedül maradt a nagyvilágban, és ki van szolgáltatva a férfiak kényének-kedvének? Elhessegette magától a kényelmetlen gondolatot. Mindenható Isten! Kérlek, védelmezz!

Reggeli után Charlotte csatlakozott a többi lányhoz a varróasztalnál. Feszengve körülnézett, de kissé megnyugodott, amikor nem látta Gibbst. Talán az orvos ma sem ér rá. Alighogy nekilátott azonban a második harisnyának, megjelent Gibbs a füzetével.

– Az orvos elsőként fogadja ma reggel – mondta a nő a kandallópárkányon álló órára pillantva. – Mindjárt megérkezik. Szólok, amikor jöhet.

Charlotte nyelt egyet, és bólintott.

Bess és Mae sokatmondó pillantást váltott. Bess felhorkant, Mae vihogott, de eltakarta a kezével a szeplős arcát.

– Elég legyen! – mondta Sally szelíden. – Dr. Preston általában úriemberként viselkedik. Ha engem kérdeztek, nekem inkább a másiktól áll fel a hátamon a szőr.

– Az öregtől vagy a fiataltól?

– A fiataltól. Amikor rám néz a hideg szemével, olyan, mintha semmilyen érzés nem lenne a szívében. Olyan képet vág, mintha halat belezne, és nem embereket vizsgálna.

– Jobb a hideg pillantás, mint a tapogató meleg kéz – dünnyögte Bess.

– Itt van – suttogta Mae.

– Melyik? – kérdezte Bess, és megpróbált úgy helyezkedni, hogy jobban lásson.

– A fiatal – felelte Mae.

Charlotte rémült tekintettel nézte a belépő magas, vékony, kabátot és kalapot viselő férfit. Szikár, csontos teste és komor tekintete volt, amin mit sem változtatott a kis kerek szemüveg. Mielőtt jobban megnézhette volna az arcát, a férfi ismerős mozdulataitól összeugrott a gyomra. Az orvos levette a kalapját, és kinyitotta a folyosóra nyíló ajtót. Amikor a közeli ablakon beszűrődő napfény megvilágította a rőt haját, Charlotte felismerte a férfit. Mr. Taylor volt az. Nem lehetett más. Mr. Taylor az. És éppen most? Ő végzi a vizsgálatot? Képtelenség! Charlotte eltakarta a kezével a szemét, és hangosan felnyögött, amikor a férfi eltűnt.

– Ugye mondtam! Jéghideg a tekintete – suttogta Sally.

– Legalább nem dr. Prestont kapod – felelte Mae.

– Nem tudom megtenni – motyogta Charlotte.

– Nincs más választásod, kedvesem – mondta Mae.

– De... De ismerem őt.

– Ismered? – kérdezte Bess döbbenten. – Úgy érted, testközelből?

– Természetesen nem!

– Nem azt mondtad, hogy még nem jártál itt? – kérdezte Mae.

– Így igaz – felelte Charlotte.

– Akkor honnan ismered?

– Talán tévedek – mondta a lány, mert megszólalt benne egy óvatosságra intő hang. – Talán mégsem ismerem – tette hozzá sietve. Lehet, hogy csak a fantáziája űz vele tréfát. Különben sem hangzott még el a Taylor név.

– Dr. Taylor várja! – hasított a levegőbe Mrs. Moorling kijózanító hangja.

Charlotte nagy nehezen feltápászkodott.

– Dr. Preston még nem jött meg, de elküldtem érte Gibbst. Jöjjön, jöjjön! Nincs sok időnk – tette hozzá határozottan.

Egy hadseregnek kellene parancsolgatnia, nem egy rakás szerencsétlen terhes nőnek, gondolta Charlotte, és az igazgatónő után sietett a folyosón. – Mrs. Moorling! – kiáltott a nő után. – Sajnálom, nem akarok akadékoskodni, de nem engedhetem, hogy Mr. Taylor megvizsgáljon – hadarta, amikor utolérte az igazgatónőt.

– Miért nem? – kérdezte az asszony.

– Mert... – kezdte Charlotte, de elakadt a szava. Nem esik baja, ha elmondja Mrs. Moorlingnak, hogy ismeri Daniel Taylort? Nem kockáztatná ezzel a névtelenségét? Lehet, hogy olyan kérdéseket tenne fel az igazgatónő, amire nem akar válaszolni. – Mert nem illendő. Még nagyon fiatal, és...

– Miss Smith! Dr. Taylor talán fiatalnak tűnik, de biztosíthatom róla, hogy az átlagnál sokkal jobban iskolázott. Ezenkívül nős, és köztiszteletnek örvend, magasan kiemelkedik a kollégái közül – mondta az asszony éles hangon.

Charlotte csak annyit hallott az egészből, hogy nős. A hír egyszerre volt bántó és megnyugtató a jelen és a múlt eseményeit tekintve.

– Ha más orvosról lenne szó, felajánlanám, hogy önnel maradok, de rengeteg teendőm van, amit nem hanyagolhatok el. Biztosíthatom róla, hogy a legjobb kezekbe került.

Csak a kezet ne mondta volna!, gondolta Charlotte.

Mrs. Moorling kinyitotta a vizsgáló ajtaját. A lány mély levegőt vett, és belépett.

A férfi egy egyszerű, de nagy asztalnál ült, és egy kórlapot olvasott. Charlotte egy lépéssel közelebb ment, szó nélkül megállt, és várta, hogy megszólítsák. Az orvos hunyorogva olvasott, és nem nézett fel.

– Miss Smith, ugye? – kérdezte végül.

– Nos...

– Miss Charlotte Smith – mondta Taylor, és amikor felpillantott, kissé eltátotta a száját. A hangja ismerős volt, és ahogy ott ült mozdulatlanul, rámeredve, a hidegség egy pillanatra eltűnt a kifejezéstelen kékeszöld szempárból, majd ismét visszatért.

– Üljön le, Miss Smith! – mondta a tekintetét ismét a papírra szegezve, majd felkapta a tollat, és a tintába mártotta.

A lány leült, és mesterkélt mozdulattal az ölébe tette az összekulcsolt kezét. Nem ismerte fel ennyi idő után? Kissé megkönnyebbült, de egyben rosszul is esett neki. Ilyen sokat változott, amióta utoljára találkoztak? A férfi is megváltozott, de ugyanaz az ember volt, akit egykor megismert. A homlokánál megritkult a haja, az arcán a rozsdavörös borosta erősebb lett, ahogy a válla is szélesebb, de az arca pont olyan szögletes volt, mint régen. Leginkább a szeme változott. Nyoma sem volt a csintalan pillantásnak, amelyre oly szívesen emlékezett, és eltűnt belőle minden melegség.

– Húszéves?

– Igen – suttogta Charlotte megilletődötten.

– Ez az első terhessége?

– Igen – felelte a lány, meghökkenve a kérdés vakmerőségétől.

– Mikor volt utoljára havivérzése? – kérdezte dr. Taylor.

Charlotte erről még sohasem beszélt férfival. Ami azt illeti, nővel sem. Ilyen dolgokról nem beszél az ember. Úgy megdöbbent, hogy nem jutott szóhoz. A nyilvánvaló tétovázás láttán az orvos felállt, de nem nézett a lányra.

– Nézze! Hallottam a beszélgetését Mrs. Moorlinggal. Ha inkább megvárná dr. Prestont, semmi kifogásom ellene. Szólok az igazgatónőnek.

– Ne! – kiáltott a lány.

Mindketten meglepődtek a heves reakciótól. Dr. Taylor szó nélkül visszaült a helyére. Charlotte zavarba jött a kiáltásától és az egész rémesen kínos helyzettől. A kezére szegezett tekintettel leült. Érezte, hogy az orvos némán figyeli.

– Január másodikán – mondta végül sóhajtva.

Csak a toll sercegését lehetett hallani a papíron.

– Smith az asszonyneve? – kérdezte dr. Taylor tétován.

Charlotte nagyot nyelt zavarában. A férfi, akinek egykor megdobogtatta a szívét, most megköszöni a mennyei Atyának, hogy az apja egykor erélyesen kiadta az útját. Ha egyáltalán felismerte. Nem kárhoztathatja érte.

– Nem vagyok férjnél – suttogta a lány.

Dr. Taylor továbbra is a papírt bámulta, majd letette a tollat, és a lányra pillantott. Arcáról eltűnt a hivatalos álarc, és a szeme aggódóan csillogott.

– Te jóságos ég, Charlotte! Mit keres itt? – fakadt ki végül.

– Azt hiszem, ez fájóan egyértelmű – sóhajtott a lány.

– Bocsásson meg! Úgy értettem, hogy ez nem önnek való hely. Önnek családja és jó kapcsolatai vannak – rezzent össze dr. Taylor.

Ez már mind a múlté, felelte volna legszívesebben Charlotte, de összeszorult a szíve, és a szeme megtelt könnyel. Az ajkába harapott, hogy úrrá legyen az érzésein. Nem fog szánalomért könyörögni.

– Ennyire rossz a helyzet? – folytatta az orvos.

A lány ismét az ajkába harapott, és bólintott.

– Sajnálattal hallom. Gondolom, az apja nehezen élte meg lelkészként – mondta.

A lány ismét bólintott.

– Akárhogy is van, nincs olyan ember, aki ne követett volna még el súlyos hibát. Mindannyian eltévedt bárányok vagyunk – vigasztalta a lányt.

Charlotte szótlanul a férfira pillantott.

– Engem is elzavart az apja. Emlékszik? Nem tiszteletlenségből mondom, de senkinek sem kívánom azt az élményt. Legkevésbé önnek – tette hozzá.

A lány könnyes szemmel elmosolyodott.

– Remélem, nem bántom meg vele, ha megkérdezem, hogy segített-e valaki, hogy ne maradjon egyedül? Osztozik valaki önnel a felelősségben, vagy kapott valamilyen kárpótlást?

– Kérem, ne! Semmit sem tehetek, és ha tehetnék sem kérnék hasonlót.

– Tudja, hogy létezik jogorvoslat olyan esetben, ha egy férfi...

Charlotte megrázta a fejét.

– Nem élt panasszal?

– Nem tehetem – felelte a lány, és összeszorította a szemét szégyenében.

– Mégis, ha igényt tart rá, megvan a módja, hogy megszerezze a támogatást.

– Kérem, hagyja abba! Nem szeretnék erről beszélni. Biztos lehet benne, hogy részletesen megbeszéltem mindent az apámmal, a nagybátyámmal és az ügyvéddel. Nagyon alaposan megbeszéltünk mindent.

– Sajnálom.

– Mindenki könyörgött, hogy áruljam el a férfi nevét, hogy felelősségre vonhassák.

– Nem árulta el nekik a férfi nevét? – kérdezte az orvos döbbenten.

A lány megcsóválta a fejét.

– Mi a csudáért nem?

– Mert ebből sem nekem, sem a gyermekemnek nem származna haszna. És csak bántana másokat.

– Szóval nős férfiról van szó.

– Most már igen – bólintott a lány.

– Miss Lamb! Charlotte! Gondolt már rá, hogy...?

– Mr. Taylor! Bocsásson meg, dr. Taylor! Már így is többet mondtam annál, mint amennyit szerettem volna elárulni. Többet, mint amit bárki másnak mondtam – mondta Charlotte a férfira pillantva, majd ismét gyorsan lehajtotta a fejét. – Ön mindig ilyen hatással van rám.

– Velem közlékenyebb? Akkoriban jobban örültem volna, ha másmilyen hatással vagyok a fiatal hölgyekre.

– Ne beszéljünk többet erről! – felelte a lány a kínos helyzet ellenére mosolyogva. – Jólesik, hogy aggódik értem.

– Nos, nézzük! – mondta dr. Taylor, és megköszörülte a torkát. – Hátravan még a vizsgálat.

– Igen – felelte a lány, és ismét összeugrott a gyomra.

– Először felteszek néhány kérdést az egészségi állapotával és egyebekkel kapcsolatban.

– Rendben.

– Ha jól emlékszem, jó egészségnek örvendett. Volt azóta egészségügyi problémája? Betegség vagy súlyos sérülés? – kérdezte Taylor.

A lány megrázta a fejét.

– Amióta várandós állapotba került... Nos, voltak fájdalmai, szédült vagy megdagadtak a végtagjai?

– Nem történt semmi ilyesmi – mondta Charlotte, bár a bokája nem volt már olyan formás, mint régen.

– Megvizsgálta más orvos, mielőtt idejött?

– Csak egyszer.

– Dr. Webb, ugye?

– Apám nem engedte, hogy helyi orvost hívjunk, nehogy kitudódjon az ügy – rázta meg a fejét a lány. – Egy felcser vizsgált meg, egy bizonyos Mr. Thompkins, amikor Hertfordshire grófságban jártam a nagynénémnél.

– Mikor pontosan?

– Három... Majdnem négy hónappal ezelőtt. Csak azért hozták, hogy megbizonyosodjanak róla, valóban így áll-e a helyzet.

– Itt hetente vizsgáljuk a terhességük jelen szakaszában lévő nőket.

– Értem.

– Nos, úgy látom, meglepően csekély jelét mutatja a terhességnek az állapotához képest.

– Ez mostanáig nagyon jól jött.

– Megértem. Voltak nehézségei az étkezéssel? Nem jött vissza az étel?

– Nincs mostanában étvágyam, de próbálok enni.

– Rendben. Most pedig el kell végeznem egy vizsgálatot. Az első az auszkultáció lesz.

– Tessék?

– Bocsásson meg! Meghallgatom a szívverését – felelte dr. Taylor, és egy magas asztalra mutatott. – Üljön ide!

Charlotte engedelmeskedett, és olyan egyenesen ült, ahogy csak tudott. Elrendezte maga körül a szoknyáját, és szégyenlősen a hasára és az egyszerű ruhájára pillantott. A haja kiszabadult a kontyból. Hirtelen eszébe jutott egy régi emlék. Gyerekkorában a kulcslyukon kukucskálva látta, hogy dr. Webb az anyja testére hajol, és a fejét a mellére hajtja. Charlotte megijedt, és berontott a szobába, hogy megvédje az anyja becsületét.

– Mit csinál? – kiáltotta. Csak úgy zengett a szoba. Dr. Webb gyorsan felegyenesedett, és döbbenten nézett a dühös kislányra. Az anyja szelíden elmosolyodott.

– Minden rendben, drágám. A doktor úr meghallgatta a szívemet, hogy megtudja, jól működik-e még a régi ketyegő.

Az orvos is megértette a helyzetet, és barátságosan elmosolyodott.

– Gyere ide, Charlotte! Hallgasd meg te is az édesanyád szívverését! – mondta. A lány bólintott, az ágyhoz lépett, leült az orvos mellé, és az anyja keblére hajtotta a fejét. – Egy kicsit feljebb. Ott. Hallod?

Charlotte behunyta a szemét, és hallgatott. Meghallotta az ütemes hangot.

– Hallom! – mondta büszkén és megkönnyebbülten.

Akármilyen kellemes volt az emlék, Charlotte tenyere izzadni kezdett, amikor arra gondolt, hogy dr. Taylor is a mellére hajtja a fejét.

A férfi kivett egy facsövet a táskájából. Ilyen eszközt még sohasem látott.

– Az egyik orvosbarátom készítette ezt, de még tökéletesíti az eszközt. Mindegy! Csodás, hogy mennyivel jobban hallok ennek az egyszerű csőnek a segítségével, mint csupán a fülemmel – magyarázta, és közben kissé közelebb hajolt a lányhoz. – Egyben illendőbb is ezt használni, amit a páciensek nagyra értékelnek – tette hozzá. Furcsa grimaszra húzta a száját, és munkához látott.

Charlotte mély levegőt vett, és bent tartotta. Kissé zavarta a férfi közelsége és a helyzet furcsasága. Egyedül volt Daniel Taylorral, gardedám nélkül, szinte testközelben, ami minden más körülmény között rendkívül helytelen lett volna. Amikor a mellkasához nyomta a csövet, pont a keble felett, önkéntelenül összerezzent. Az eszköz nem volt túl hosszú, így legalább tizenöt centiméterre megközelítette a férfi feje a testét, hogy jól halljon. Először több részletben kifújta a levegőt, majd kis lélegzetet vett, ami nehezebben ment, mint gondolta.

– Rendben. Most pedig megkísérlem meghallgatni a magzat szívverését is. Mocorog a baba?

– Igen, eléggé.

Dr. Taylor határozott mozdulattal a lány hasához tette a csövet, és figyelmesen hallgatózott, majd kissé arrébb vitte, és ismét fülelt.

– Megvan a kis fickó! – mondta, és elhallgatott. – Erős és egyenletes a szívverése.

– Minden magzatot fiúként kezelnek? – érdeklődött Charlotte meglepetten.

– Nem tudom. Nem hiszem – felelte az orvos tétován.

– Magam is azt hiszem, hogy fiú, de ez csupán megérzés. Biztos minden állapotos nő ilyeneket mond.

– Igen, és gyakran igazuk van.

– Valóban?

– Az esetek felénél – mosolygott az orvos. – Normális esetben ezután megtapintanám a... Nos, ezt a területet – mutogatott zavartan a kezével a lány hasa körül. – Utána pedig... Nos, más részeket is – tette hozzá nagyot nyelve. – Mivel azonban remek egészségi állapotnak örvend, és aktív a magzat, mára végeztünk – mondta.

Charlotte kissé megkönnyebbülve felsóhajtott.

Halkan kopogtak az ajtón, és dr. Taylor egyből odaugrott, hogy kinyissa. Charlotte nem látta, kivel beszél a félig nyitott ajtón keresztül, de a halk beszélgetést jól hallotta.

– Szükség van önre az emeleten – hadarta egy hang.

– Gond van? – kérdezte a férfi aggódva.

– Attól tartok... Nagyon zaklatott.

– Értem. Azonnal megyek – mondta Daniel Taylor, és becsukta az ajtót. – Mennem kell, Miss Lamb. Bocsásson meg, Miss Smith! – tette hozzá gyorsan.

Charlotte lecsusszant az asztalról.

– Gibbs értesíti a következő vizsgálat időpontjáról – mondta.

A lány bólintott.

– Jó napot! – köszönt el végül, és elsietett.

– Jó napot! – felelte a lány, de az orvos már nem hallotta.

{1} Charlotte magyarul Sarolta. – A szerk.