Jennifer Hayward

Váratlan viszontlátás

Louise Fuller

Lépésről lépésre

Jennifer Faye

Végre otthon!

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Jennifer Drogell, 2018 – Vinton Kiadó Kft., 2022

A mű eredeti címe: Married for His One-Night Heir

(Harlequin Mills & Boon, Modern Romance)

Magyarra fordította: Szabó Júlia

© Louise Fuller, 2019 – Vinton Kiadó Kft., 2022

Eredeti címe: Consequence of a Hot Havana Night

(Harlequin Mills & Boon, Modern Romance)

Magyarra fordította: Várnai Péter

© Jennifer F. Stroka, 2019 – Vinton Kiadó Kft., 2022

A mű eredeti címe: Claiming the Drakos Heir

(Harlequin Mills & Boon, Romance)

Magyarra fordította: Kiss Klára

Nyomtatásban megjelent: az ARANY JÚLIA 58. számában, 2022

Átdolgozott kiadás

ISBN  978-963-540-494-0

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2022

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Jennifer Hayward

Váratlan viszontlátás

1. FEJEZET

– És? Mit mondtak?

Giovanna De Luca hanyagul dőlt neki az ablakpárkánynak a karibi luxusszállodalánc központjának napsütötte elnöki irodájában. A kezében kávéscsészét tartott. Látszólag nyugodtan várta a főnökasszonya, Delilah Rothchild válaszát. Senki nem mondta volna meg róla, hogy a bensője remeg az idegességtől, vajon mit szóltak a reménybeli vevők, akiknek Delilah az imént megmutatta a hotelkomplexum közelében épült, nemrég elkészült méregdrága privát villákat. A villákat, amelyeket ő rendezett be.

Senki, kivéve Delilah-t, aki jól ismerte őt, és tudta, milyen mesterien képes elrejteni az érzéseit.

– Két villa kivételével mindre van vevőm – jelentette elégedett mosollyal. – De a második körben az a kettő is elkel majd, abban biztos vagyok. És ezt a sikert elsősorban neked köszönhetem. A vevők odáig voltak, meg vissza.

Gia fellélegzett, elöntötte a megkönnyebbülés. Sokat dolgozott azért, hogy a berendezés tökéletes legyen. Nemcsak önmaga miatt akart bizonyítani, hanem azért is, hogy meghálálja Delilah-nak, amit érte tett.

Próbálta félrepislogni a szemébe toluló könnyeket, a boldogság és a megkönnyebbülés könnyeit.

– Örömmel hallom – mondta rekedtes hangon. – Tudom, milyen fontos számodra ez a projekt.

Delilah rászegezte jegeskék szemét. Kőkemény üzletasszony hírében állt, és nem alaptalanul, de a pillantása most egyértelműen melegséget sugárzott. Az elmúlt időszakban a két nő nagyon közel került egymáshoz.

– Minden dicséretet megérdemelsz, Gia, és ezt most nem mint a barátnőd, hanem mint a főnököd mondom. – Az asszony felállt, a kávégéphez sétált, és magának is töltött egy csészével a forró feketéből. – Ragaszkodom hozzá, hogy a sikert megünnepeljük. Ma este grillparti lesz nálam. Ne gondolj semmi nagyszabásúra! Csak pár barátot és üzlettársat akarok áthívni. Vegyél fel egy csinos ruhát, és gyere el te is! Igazán megérdemelsz egy pohár pezsgőt.

Gia a fejét rázta.

– Nincs kedvem kimozdulni. Már alig várom, hogy hazamehessek Leóhoz és a könyvhöz, amit félbehagytam.

Delilah homloka ráncba szaladt.

– Fiatal vagy még ahhoz, hogy remeteként élj – mondta. – Már két éve, hogy Franco meghalt, szükséged lenne rá, hogy nyiss a világ felé. Huszonhat éves vagy, másra is szükséged van, nem csak a fiad társaságára meg a munkádra.

Gia nem szólt semmit. Ő ilyennek szerette az életét, amilyen volt. A munkája és a gyereke volt a legfontosabb a számára. Hogy Leót megvédje, még a családjának is hátat fordított. A családjának, mely a hírhedt amerikai olasz maffia egyik vezető klánja volt.

– Különben is – tette hozzá Delilah mosolyogva –, szeretnék bemutatni neked valakit. Egy barátomat, aki pénzügyi területen tevékenykedik. Igazán helyes, rokonszenves fickó, és pillanatnyilag egyedülálló. Ja, azt még nem is említettem, hogy vagyonos.

Giát a legkevésbé sem érdekelték a férfiak. Főleg nem a gazdagok és hatalmasok. Az egész életét az ilyen pasik keserítették meg. A Francóval kötött katasztrofális házasságát követően hallani sem akart arról, hogy a jövőben bárkire rábízza magát. De nem akarta kerek perec visszautasítani Delilah-t, aki a férje meggyilkolását követő igen nehéz időszakban melléállt, és menedéket biztosított neki.

– Nem kell engem összeboronálnod senkivel – rázta meg a fejét. – Abban viszont igazad van, hogy rám férne egy kis társasági élet, egy kis szórakozás.

Esténként, amikor Leo már aludt, előfordult, hogy egyedül érezte magát. Mindenekelőtt az anyja hiányzott neki, és persze időnként felmerült benne a kérdés, hogy mi lett volna, ha…

A gyomra görcsbe ugrott. Ma este aztán végképp nem akart ezen rágódni, hiszen csodásan alakult az új élete. Mindene megvolt, amiről valaha álmodott. Szépen haladt előre. Delilah-nak igaza van: legfőbb ideje, hogy megajándékozza magát némi magánélettel. És a mai este tökéletes alkalom arra, hogy egy kicsit körülnézzen a férfiak között.

Kérdőn felvonta a szemöldökét.

– Szerinted mit vegyek fel?

A barátnője szemében diadalmas öröm villant.

– Valami könnyű nyári ruhát. Mutass magadból egy kicsit többet, mint szoktál!

Gia a fejét csóválta.

– Most szólok, hogy ne is próbálkozz! Nem akarok összejönni senkivel. Csak egy kis kimozdulásra és szórakozásra vágyom.

Gia végül egy korallpiros, derékban átkötős nyári ruhát választott, mely szépen hangsúlyozta napbarnított bőrét és hosszú, karcsú lábát.

Izgatottan búcsúzott el a fiától, és bízta őt Desaray, a bébiszitter gondjaira, majd elhagyta az otthonául szolgáló különálló villát, és elindult a főépület felé. Még mindig kicsit szokatlan volt számára, hogy a testőre, Dante nélkül sétálhat, ám természetesen élvezte a dolgot, hogy különösebb előkészületek nélkül, bármikor elhagyhatja az otthonát, és nem kell azon rágódnia, mi várja, ha kilép az ajtón.

Mégis ideges lett egy kicsit, ahogy a hatalmas, szépen kivilágított, gyarmati stílusú épülethez közeledett. Régebben nem engedhette meg magának, hogy csak úgy gondoljon egyet, és szórakozni menjen. Ez a luxus nem járt ki neki.

De már Giovanna De Lucának hívták, nem pedig Giovanna Castiglionénak. Vagy Giovanna Lombardinak. Szabad volt, a világ a lábai előtt hevert. Annyit szórakozhatott, amennyit csak akart.

A tengerpartra néző teraszon már javában zajlott a grillparti, mire odaért. A parázson különféle halak és tengeri herkentyűk pirultak, a bárpultnál rumkoktélokat kevertek, és egy zenekar jellegzetes karibi zenét játszott.

Gia habozva állt meg a terasz szélén. A tömeg láttán úrrá lett rajta a régi bizonytalanság. Régen mindenki a családja alapján ítélte meg, nem aszerint, aki valójában volt. És Giának kimondhatatlanul fájt, hogy emiatt senki sem látta igazán szívesen.

Delilah azonban hamar észrevette, és a kezébe nyomott egy pohár koktélt.

A magas alkoholtartalmú ital segített egy kicsit ellazulni. Meg a jóképű pénzügyi tanácsadó is, akit Delilah hamarosan bemutatott neki. A férfi kedves volt, és igazi úriembernek bizonyult. Gia ugyan nem akart tőle semmi komolyat, ám a Franco által erősen megtépázott önbizalmának jót tett az újdonsült hódoló rajongó pillantása.

Végighordozta tekintetét az egybegyűlteken, és szemügyre vette az újonnan érkezetteket is. Feltűnt neki egy magas, izmos, szőke férfi, aki Sophie-val, a szálloda PR-osával beszélgetett. Aztán a férfi, aki eddig a széles hátát mutatta feléje, megfordult, és Giának elakadt a lélegzete.

Ez nem lehet igaz!

És mégis az.

A lány szíve majd kiugrott a helyéről. Dermedten állt, a beszélgetőpartnere szóáradatából egyetlen hang sem jutott el az agyáig. Egyre csak Santo di Fiorét nézte. A férfi angyalarcát, aranyos fürtjeit. És igéző szemét, melyben oly könnyű volt elveszni azon a négy évvel ezelőtti manhattani éjszakán. Egyetlen csókkal kezdődött, egy csodálatos, szenvedélyes csókkal, amely mindent megváltoztatott. Ami lángra lobbantotta a sok-sok éve szunnyadó parazsat, és csillapíthatatlan vágyat ébresztett bennük egymás iránt.

Giát elöntötte a forróság, majd nem sokra rá kiverte a hideg veríték. Szerette volna, ha Santo di Fiore csupán a képzelet játéka – mert ő volt élete legnagyobb tévedése. Ez a tévedés előre nem látható események láncolatát indította el, ám egyszersmind ennek köszönhette a legdrágább kincsét: a fiát.

E pillanatban Santo felemelte a fejét, és körülnézett. A pillantása megakadt Gián, aki halálra rémült, és gyorsan elfordult. Egészen máshogyan nézek ki, mint régebben, próbálta megnyugtatni magát. Szóval van rá esély, hogy a férfi nem ismerte fel elsőre. De hosszú távon biztosan nem lesz ilyen szerencséje, ezért gyorsan le kell lépnie innen, amíg nem késő.

Sietve magához szorította a retiküljét, és utat vágott magának a tömegben, de még mielőtt eltűnhetett volna, Delilah egy befektető társaságában útját állta. Az érdemes férfiú két Gia által berendezett villát vásárolt meg a mai napon, szóval a lánynak nem volt más választása, kénytelen volt mosolyt illeszteni az arcára, és udvariasan eltársalogni az úriemberrel.

Santónak tulajdonképpen már egy New Yorkba tartó gépen lett volna a helye, hiszen elő kellett volna készítenie cége, a Supersonic legújabb termékének bevezetését. Ehelyett itt vesztegel ezen a trópusi szigeten, mert a szállodakomplexum teljhatalmú úrnője arra kérte, maradjon még egy kicsit. Tekintve, hogy a hölgy megígérte, nem kevesebb mint hat Supersonic-butikot nyithatnak a hoteljeiben, Santo elfogadta a meghívást, és hagyta, hogy Delilah körbevezesse az üdülő területén. Ha jobban meggondolta, nem biztos, hogy teljesen haszontalan lesz az itt töltött idő. Végül is egy üzletember mindig köthet hasznos barátságokat.

Belekortyolt a whiskyjébe. Rendes körülmények között egyfajta kárpótlásként értékelte volna ezt a csinos vöröskét is, aki már az érkezése óta körülrajongta, ám hirtelen… Mintha kísértetet látott volna. Egy olyan alak rémlett fel előtte a múltból, akit pedig reményei szerint rég elfelejtett.

Érthetetlen! Az az elegáns szőke hölgy semmiképp nem lehet Giovanna. Giovannának hosszú fekete haja volt.

Ingerülten elhessegette az emlékképeket. Giovanna Castiglione egy másik férfi felesége lett, szóval bármi volt is kettejük között egykor, annak vége. Nem számít, hogy a férjével azóta végzett egy bérgyilkos, szóval Giovanna elméletileg szabad. Az a Giovanna, akibe annak idején beleszeretett, egy álomkép volt. Valójában sosem létezett.

Kérdés, hogy akkor miért él ilyen elevenen a szívében mind a mai napig?

Santo fivére, Lazzero otthagyta az építési vállalkozót, akivel éppen beszélgetett, és odalépett hozzá.

– Na mit szólsz Delilah ajánlatához?

– Ha még az Elevate futócipő piacra dobása előtt meg tudjuk nyitni az új butikjainkat, egy egészen új vevőkört nyerhetünk meg magunknak.

– Ne izgulj, menni fog! – Lazzero a testvérééhez koccintotta a poharát. – Azért szerintem még kérdéses, hogy Delilah ajánlatával járunk-e jobban, vagy inkább Stefano Castiglionéval kellene szövetségre lépnünk.

Santónak hirtelen megkeseredett a szája íze.

Régebben nem volt elég jó Giovanna apjának. Stefano Castiglione nem is rejtette véka alá a véleményét. Csakhogy Santóék sportmárkája azóta feltört, és Stefano örült volna, ha a sportboltok vásárlóit becsalogathatja a kaszinóiba. Santo azonban a világ minden kincséért sem üzletelt volna azzal az emberrel, aki olyan rosszul bánt Giovannával.

– Ez üzlet, Santo, ne hagyd, hogy a személyes érzéseid befolyásoljanak!

– A személyes érzéseim? Miről beszélsz? Hiszen az az ember egy közönséges bűnöző! És ezen az sem változtat, hogy az övé fél Washington és a fél Hollywood.

És valóban, Stefano Castiglione nem csupán egy virágzó ingatlan- és játékbarlang-birodalom feje, de egyben a helyi szervezett bűnözés vezetője is volt.

– Ezzel az emberrel én nem kötök üzletet, Laz – szögezte le Santo. – Erről még vitatkozni sem vagyok hajlandó.

A fivére mosolyogva vállat vont.

– Egy percig sem gondoltam komolyan. Csak tesztelni akartam, hogyan reagálsz. Persze gondolhattam volna, hogy elveszíted a fejed… – Figyelmesen végigmérte a testvérét. – Még mindig nem tudtad kiverni a fejedből, igaz?

– Kit?

– Giovannát, természetesen. Mióta férjhez ment, egy csomó szeretőd volt, de valójában egyik sem érdekelt a legkevésbé sem. És itt van ez a ma esti PR-os lány, ez a vörös… Hogy is hívják? Sylvie? Sophie? Ha egy kicsit is bedobod magad, boldogan felkísért volna a hotelszobádba. De még arra sem vetted a fáradságot, hogy elbeszélgess vele. Totál szétszórt vagy.

– Mert dolgom lenne, és bosszant, hogy itt vesztegetem az időt.

– Na persze. – Lazzero körbeforgatta a whiskyjét a vastag falú üvegpohárban. – Ezek szerint teljesen hidegen hagyna, ha azt mondanám, hogy Gia ott áll a hátad mögött?

Santo ledermedt. Ujjai görcsösen fonódtak a pohár köré. Megfordult, és észrevette a piros ruhás nőt, akin már az előbb is megakadt a szeme. Most Delilah-val és egy idősebb, öltönyös fickóval beszélgetett.

Ahogy jobban szemügyre vette, Santo szíve ugrott egy nagyot. És igazolta az iménti sejtését. Valóban Gia az.

Testre simuló piros ruhája szépen hangsúlyozta a domborulatait, bár soványabbnak látszott, mint ahogy Santo emlékezett rá. Hosszú fekete haját szőke bubifrizurára cserélte, csak szabályos vonásai és ragyogó, zöld szeme volt a régi.

Igen, ő az, aki négy évvel ezelőtt neki ajándékozta a szüzességét, aztán pedig faképnél hagyta, mintha az együtt töltött éjszaka semmit sem jelentett volna számára. Majd nem sokkal később feleségül ment egy másik férfihoz.

Fordulj el! – parancsolt magára Santo. Tégy úgy, mintha ott se lenne! Mintha észre se vetted volna!

De minden észérv ellenére egyszerűen képtelen volt közömbösen viselkedni.

Nem sokkal később Gia feléje fordult, és a pillantásuk találkozott. Gia dús pilláktól övezett szeme tágra nyílt a döbbenettől, és láthatóan elsápadt.

Santo különös szorítást érzett a mellkasában.

Maledizione! Miért pont ma történik vele? Miért pont itt kell találkozniuk ennyi idő után?

– Santo – figyelmeztette halkan Lazzero. – Nincs rád jó hatással ez a lány. Hagyd békén, abból nem lehet baj!

Tévedés, gondolta Santo. Gia nagyon is jó hatással volt rá. Az a bizonyos együtt töltött éjszaka maga volt a csoda… Csak aztán a lány elhagyta, és összetörte a szívét. Szóval Lazzerónak igaza volt abban, hogy okosabb lenne békén hagynia őt, csak sajnos képtelen erre.

Letette a poharát a pultra, faképnél hagyta a szitkozódó fivérét, és utat vágott magának a tömegben.

Közben Gia is elindult a terasz széle felé, ahol megállt, és kibámult a tengerre. Santo követte, és hosszan figyelte a csillagos égbolt előterében kirajzolódó karcsú alakot.

Hasonló volt a helyzet, mint amikor először találkoztak a gimnázium étkezőjében. Ott is sokan voltak, ám Gia magányosan üldögélt az asztalnál. Senki nem mert közeledni a maffiafőnök lányához, akit mindennap testőr kísért az iskolába és haza. Santo sosem fogja elfelejteni, hogyan mosolygott rá Gia, amikor letette az asztalára a tálcáját, és megkérdezte, leülhet-e mellé.

Gia most megfordult, mintha megérezte volna, hogy figyeli. A tartása még mindig merev volt, az arca rezzenéstelen. Santo ennek ellenére észrevette a bizonytalanságát és a sebezhetőségét, ami nevetséges módon azonnal felébresztette benne a védelmezőösztönt.

– Santo – mondta azon a rekedtes, kimondhatatlanul szexi hangján, ami még most is kísértette a férfit álmaiban. – Nem is tudtam, hogy itt vagy.

Santo hanyagul a nadrágzsebébe csúsztatta a kezét.

– Delilah szeretné, ha üzleteket nyitnánk a szállodáiban. Lazzero és én épp hazafelé tartottunk egy albanyi golftúráról, amikor meghívott minket.

Gia lesütötte a szemét.

– Ez jó hír. Delilah rendkívül illusztris vendégsereget hívott össze. Szóval a partnerség egészen biztosan kifizetődő lesz mindannyiótok számára.

– Igen, mi is így gondoljuk, azért is vagyunk itt. Egyébként fogadd részvétem a férjed miatt…

– Köszönöm – biccentett Gia. – Rettenetes időszak volt. Időbe telt, mire kihevertem.

Próbált uralkodni magán, de a hangja megremegett. Santo közelebb lépett, és kinyújtotta feléje a kezét.

– Ööö… jól vagy?

Ahogy az arcához ért, Gia összerezzent.

– Persze. Miért ne lennék? Te is tudod, hogy nem szerettem a férjemet. Te tudod a legjobban, milyen házasság volt a miénk.

– Honnan tudhatnám? – csattant fel élesen a férfi. – Hiszen annak idején egyetlen szó nélkül tűntél el.

– Santo…

– Hagyjuk ezt! – A férfi türelmetlen kézmozdulatot tett. – Elnézést, hogy egyáltalán megkérdeztem. Tudod, a szokás hatalma…

Gia az ajkába harapott.

– Egyébként Delilah-nak dolgozom. Már két éve.

– Nocsak. Itt laksz a szigeten?

– Igen. Te is tudod, mennyire utáltam a régi életemet. Amikor Franco meghalt, végre lehetőségem nyílt azt tenni, amit igazán szeretek. Delilah anyám családjának egyik régi barátja. Felajánlotta, hogy segít az újrakezdésben. Nevet változtattam. Most Giovanna De Lucának hívnak.

– És mit szól ehhez apád?

Giovanna dacosan felvetette a fejét.

– Semmit, mivel nem tudja.

– Hogyhogy?

– Nem szóltam neki, amikor idejöttem. Senki sem tudja, hol vagyok. Megszöktem. Magam mögött hagytam a régi életemet.

– Hogy mit csináltál? – A férfi elképedve bámult rá.

Gia szeme haragosan villant.

– Te is tudod, milyen az apám! Mi mást tehettem volna? Aligha fogadta volna el, ha elmagyarázom neki, hogy nem akarok olyan életet élni, mint azelőtt. Csak így szabadulhattam.

Santo megdörzsölte az arcát.

– Kezdjük elölről! Apád kívánságára hozzámentél egy férfihoz, akit nem szerettél. Azért, mert neked fontos a család. Aztán amikor a férjedet lelövik, nem törődsz a veszéllyel, hanem megszöksz, és pont a Bahamákon, egy turistaparadicsomban rejtőzöl el, ahol bárki rád találhat?

– Már két éve, hogy Franco meghalt, szóval a veszély nem lehet olyan nagy.

Bár kétségkívül így is fennáll. Santo a vagyona miatt veszélyeztetett, ő meg a családja, a származása miatt. A férfi kérdőn felvonta a szemöldökét.

– És hogyan tovább? Életed hátralévő részében menekülni fogsz?

– Nem – húzta ki magát Gia. – Itt olyan életet élhetek, amilyenre mindig is vágytam. Megvan mindenem, szóval innen biztosan nem megyek el.

A férfi figyelmesen nézte az arcát. Érezte, hogy valami nincs rendjén, de nem volt lehetősége kérdéseket feltenni, mert megjelent Delilah, aki a szállodáiban nyitandó vadonatúj üzletekről akart sürgősen beszélni vele. Santo most tudta meg, hogy a levegős és elegáns eladóteret Gia tervezte, és leesett az álla. Delilah azon lelkendezett, micsoda kreatív csapatot fog alkotni a lány Santo dizájnereivel, és a férfi csak bólogatni tudott. Gia szemlátomást tudta, hogyan kell olyan belső tereket alkotni, ahová betérni igazi élményt és felüdülést jelent.

Sajnos, nehezére esett a beszélgetésre összpontosítani, mert egyre azon töprengett, vajon miért fél Gia, ha egyszer olyan boldogan él itt? Miért nem tér vissza a családjához, ami nem is olyan rég még mindennél fontosabb volt a számára?

Miért nem tér vissza hozzá?

Kérdés kérdés hátán…

Santo nagyon szeretett volna választ kapni rájuk, s erre most egyszeri és megismételhetetlen lehetőség kínálkozik.

Kifaggatja Giát, aztán egyszer és mindenkorra lezárja életének ezt a fejezetét!

2. FEJEZET

Nem sokkal azt követően, hogy Delilah odament hozzájuk, Gia fejfájásra hivatkozva otthagyta a barátnőjét és Santót, majd hazaindult. Tényleg fájt a feje, minden bizonnyal az idegességtől, hogy el ne árulja magát. Meg kellett győződnie arról, hogy a férfi senkinek se beszél a találkozásukról.

Eddig azt hitte, biztonságban van. Hogy új személyazonosságra talált, és szabadon élhet. És akkor egyszer csak felbukkant Santo…

Delilah-nak eszébe se jutott, hogy figyelmeztesse Giát, hisz nem tudott kettejük kapcsolatáról. Senki sem tudott róla, Gia édesanyját kivéve.

Miután elköszönt a bébiszittertől, bement a fia szobájába. Leo mélyen aludt, a hüvelykujja a szájában. Gia megcirógatta szöszke fürtjeit, és megpuszilta kipirult arcocskáját.

Az, hogy hosszan ülhetett az ágya mellett, és figyelhette az alvó gyereket, valamelyest megnyugtatta. Lezuhanyozott, és hálóingbe bújt, de még mindig feszült volt ahhoz, hogy lefeküdjön, ezért kisétált a konyhába, és melegített magának egy bögre tejet.

Nem tudott szabadulni a gondolattól, hogy Santo átlátott rajta a partin, és nem vette be a kissé zavaros történetet. Ennek ellenére biztos volt benne, hogy nem fogja őt elárulni senkinek. Egy dolog mégis aggasztotta: a férfi szoros üzleti kapcsolata Delilah-val. Mert ha valóban Supersonic-butikok nyílnak a barátnője szállodáiban, akkor Santo a jövőben gyakorta jár majd a Bahamákra. És az valóságos katasztrófa lenne!

Elfogta a páni félelem, de aztán az jutott eszébe, hogy talán csak feleslegesen stresszeli magát. Az is lehet, hogy Santo csupán egy alkalmazotton keresztül felügyeli majd a munkálatokat.

De ha nem, akkor…

Kopogás zökkentette ki a gondolataiból. Talán Desaray, a bébiszitter itt hagyott valamit? Gia lekapcsolta a tűzhelyet, és az ajtóhoz lépett.

– Mit felejtettél itt már me…? – kezdte, de amikor Santót meglátta, a torkán akadt a mondat.

A szíve egyszerre dupla sebességgel kezdett el verni, és mivel félt, hogy áttetsző a hálóinge, védekezőn összefonta a karját a melle előtt.

– Santo – lehelte. – Hát te meg mit keresel itt?

– Válaszokat.

A férfi elment mellette, és mielőtt Gia tiltakozhatott volna, már odabent volt a házban.

– Honnan tudod, hol lakom?

– Megfigyeltem, hová mész, amikor elhagytad a partit.

Ó! Gia az ajkába harapott. Eszébe sem jutott, hogy óvatosabbnak kellene lennie.

Sürgősen meg kellett szabadulnia Santótól. De hogyan csinálja?

Ránézett a férfira, amit rögtön meg is bánt, mert azonnal izzani kezdett köztük a levegő. A feje búbjától a lábujja hegyéig érezte a Santóból áradó szexuális vonzerőt.

Kétségbeesetten próbálta rendezni a fejében kialakult káoszt, és nyugalmat erőltetni magára. Mivel Castiglionénak született, ez szerencsére elég jól ment neki.

– Válaszokat? Miféle válaszokat? – értetlenkedett.

– Tudni szeretném, valójában miért vagy itt? Hogy pontosan mi történik?

– Már elmondtam. Különben is – tette hozzá Gia –, nagyon késő van már egy efféle beszélgetéshez.

– Látod, ebben igazad van. Én is jobban örültem volna, ha már négy évvel ezelőtt megejtjük ezt az eszmecserét, de jobb későn, mint soha, nem igaz?

Gia torkát elszorította a rettegés. Nem fogja annyiban hagyni, gondolta. Ismerte Santót, tudta, hogy olyan, mint egy vadászkutya, ha egyszer szagot fogott, nem ereszti a zsákmányt.

– Fáj a fejem – próbálkozott kétségbeesetten. – Nem folytathatnánk inkább reggel a beszélgetést?

– Holnap reggel repülőre szállok, úgyhogy nem. – A férfi a nappali felé intett. – Leülünk?

– Ne ott! – ijedt meg Gia. – Menjünk inkább ki a verandára! Ott hűvösebb van.

– Csak utánad – biccentett udvariasan Santo.

A veranda a ház teljes hosszában végighúzódott, és a tengerre nézett. Lágy szellő játszott a pálmalevelek között, mely a bougainvilleák és a frangipánik illatától volt terhes. Gia azonban túlságosan feszült volt ahhoz, hogy élvezze az este csendjét és nyugalmát.

Santo nekidőlt a korlátnak, és végigmérte. A lány megint összefonta a karját maga előtt, és dacosan felvetette az állát.

– Mire vagy kíváncsi?

– Hogy miért bujkálsz a Bahamákon, miközben a családod minden bizonnyal halálra aggódja magát miattad. Főleg az édesanyád… Hogy jutott eszedbe ilyesmi?

– Hagytam üzenetet a szüleimnek. Tudják, hogy jól vagyok.

A férfi pillantása elborult.

– Miért nem hozzám jöttél, ha menedékre volt szükséged? Te is tudod, hogy segítettem volna.

Gia lesütötte a szemét.

– Hozzád? Minek? Köztünk vége mindennek…

– Hazudsz! Miért tűntél el azon a reggelen búcsú nélkül? Miért szöktél meg előlem?

– Mire jó ez, Santo? – sóhajtotta Gia.

– Nem kérdezhetem meg, miért ajándékoztad nekem az ártatlanságodat, hogy aztán faképnél hagyj, és hozzámenj ahhoz a másikhoz? – A férfi dühösen összeszorította a száját. – Tudod, milyen volt másnap felkelni egyedül? Tudod, milyen érzés volt hiába keresni a leveledet, várni a telefonodat? Egyetlen szóval sem búcsúztál el tőlem… Teljesen összezavarodtam, majdnem beleőrültem…

Gia elkínzottan lehunyta a szemét.

– Te is tudod, hogy neki ígértek, Santo. Pillanatnyi kétséged sem lehetett afelől, hogy hozzámegyek. Soha nem mondtam olyat, hogy veled maradok.

– Azt hittem, végül meggondolod magad, és úgy döntesz, nem engedelmeskedsz az apádnak – mondta még mindig feldúltan Santo. – Hiszen nem akartad azt a házasságot.

– Igen, de aztán rájöttem, mi lenne, ha ellenszegülnék. Tudtam, nincs menekvés, másnap Las Vegasba kell mennem, hogy eljegyezzenek. Ha nem teszem, oda apám és a családom jó híre. És a Lombardik becsülete. Bármennyire is veled akartam maradni, nem tehettem.

A Castiglione család Szicíliából származott. Az, hogy Giovanna Franco Lombardinak, az egyik hírhedt kaszinóbirodalom első számú örökösének a felesége lesz, már a lány tizennégy éves korában eldőlt. Az apja döntött így, ezzel is tovább öregbítve a saját tekintélyét és a családja hírnevét.

Gia számára soha egy percig sem volt opció, hogy a maga választotta hivatást gyakorolja, és ahhoz menjen férjhez, akit valóban szeret – noha azon az egyetlen szenvedélyes éjszakán minderről átmenetileg megfeledkezett.

Próbálta állni a férfi pillantását.

– Bebeszéltem magamnak, hogy így lesz a legjobb – mondta rekedtes hangon. – Hogy mennem kell. Nekünk nem volt közös jövőnk, Santo. Ezt te is pontosan tudod, és nyilván akkor is tudtad.

Santo közelebb lépett, méregdrága arcvizének illata megcsapta Gia orrát, aminek egészen szédítő hatása volt.

– Ezt sajnos már soha nem fogjuk megtudni – suttogta a férfi. – Méghozzá azért nem, mert megszöktél. A könnyebbik utat választottad ahelyett, hogy harcoltál volna a szerelmünkért.

Egy újabb lépés előre, és a következő pillanatban már összeért a testük. Gia megborzongott, amikor a combjai között megérezte a férfi erős, izmos lábát. Még élénken emlékezett rá, mire képes ez az edzett férfitest. Hogy milyen volt, amikor Santo a hetedik mennyországba röpítette.

Megbabonázva nézett a tüzes, feketének tetsző szempárba. Nem sok kellett hozzá, hogy a szájuk is összeérjen.

Feledhetetlen lenne a csók, ezt Gia biztosra vette. És pontosan ez volt a gond. Mert ha Santo tudná, mit tett még ezenkívül, akkor biztosan nem állna vele szóba soha többé.

Hogy kivonja magát a férfi hatása alól, hátrált egy lépést.

– Igazad van – mondta. – Ami volt, elmúlt. Mindketten továbbléptünk, nincs értelme a múltba révedni.

A férfi markáns arcán ellentmondásos érzések egész sora tükröződött. Nyilvánvalóan fogalma sem volt, hogyan reagáljon, mit is mondjon. Aztán a figyelmét váratlanul valami más vonta magára. Valami Gia háta mögött. És a szemében értetlenség csillogott.

Gia fejében egyből megszólalt a vészcsengő. A szíve nagyot dobbant. Ahogy lassan megfordult, Leót látta végigtrappolni a verandán. A bal hüvelykujja a szájában, jobb kezével a világoskék takaróját húzta maga után. Nyilván a beszélgetés hangjai ébresztették fel. Csodálkozva, tágra nyílt szemmel bámult Santóra.

Gia gyorsan vissza akarta vinni, hogy a legrosszabbat megakadályozza, de már elkésett. A gyerek ugyanis kivette a szájából a hüvelykujját, és feléje nyújtotta a karját.

– Vegyél fel, mami!

Gia felemelte, és dobogó szívvel magához szorította.

Santo egy darabig csak nézte kettejüket, aztán lassan világosság gyúlt az elméjében. A pupillája óriásira tágult, és hirtelen elsápadt, mert rájött, hogy a saját gyerekkori arcmásával néz farkasszemet.

Vett egy nagy levegőt, amikor a pillantása azzal a bársonyosan barna, ártatlan gyermekszemmel találkozott, mely akár a sajátja is lehetett volna. Azután az aranyszőke fürtökre meredt.

Ilyen nincs! Ez egyszerűen lehetetlen…

Persze akár Lombardi fia is lehetne, csakhogy a legkevésbé sem emlékeztet a kreol bőrű, hollófekete hajú olaszra.

Santóra annál inkább.

A férfit elfogta egy különös érzés. Egyfajta ösztönös felismerés. Ráadásul Gia rémült arca is többet árult el ezer szónál.

Hát ezért akarta a lány olyan gyorsan lerázni ma este! Ezért akart mihamarabb megszabadulni tőle. Mert van egy titka…

Uralkodnia kellett magán, hogy az érzelmei el ne ragadják.

– Nem is tudtam, hogy van egy fiad – jegyezte meg csendesen. – Mennyi idős?

Gia nem felelt, csak nézett rá kétségbeesetten. Olyan sokáig hallgatott, hogy Santo végül nem bírta tovább.

– Az ég szerelmére! – tört ki. – Válaszolj a kérdésemre!

– Hároméves múlt.

A férfi úgy érezte magát, mintha kirántották volna a talajt a lába alól. Az élete egy csapásra a feje tetejére állt.

A kisfiú kíváncsian, de azért kissé ijedten szemlélte. Fülsiketítő volt a csend.

– Jó barát? – kérdezte suttogva a gyerek.

– Igen – biccentett görcsösen Gia. – Jó barát. De most vissza kellene feküdnöd. – A fiáról Santóra emelte a pillantását. – Nekem is be kellene mennem vele…

– Menj csak! – egyezett bele a férfi, mintha nem is a fiát akarná épp elvinni előle. Mintha nem most szakadt volna a fejére az egész világ. – Majd folytatjuk a beszélgetést, ha lefektetted.

Élete leghosszabb tíz perce következett Santo számára. Nyugtalanul járkált a verandán, miközben körülötte a kabócák koncerteztek. Abban száz százalékig biztos volt, hogy azon a négy évvel ezelőtti éjszakán óvszert használt. De ugyebár az óvszer sem nyújt százszázalékos biztonságot, meg aztán hosszú volt az éjszaka. Nem állította volna, hogy minden történésre pontosan emlékszik attól fogva, hogy Gia ledobta a ruháját.

Nehezére esett megőriznie a nyugalmát. De először is bizonyosságot kell szereznie arra, amit tulajdonképpen már tud.

Amikor Gia visszatért, már nem hálóing volt rajta, hanem testnadrág és egy hosszú póló. Az arca még mindig fehér volt, mint a meszelt fal.

– Az én fiam? – szegezte neki a kérdést Santo.

Gia nyelt egy nagyot.

– Igen.

Santo keze ökölbe szorult, bár szeretett volna uralkodni magán, egyszerűen képtelen volt. Mivel üvöltözni mégsem üvöltözhetett az éjszaka közepén, a fogát csikorgatta.

– Santo! – esdekelt Gia. – Engedd, hogy elmagyarázzam!

– Mit? – sziszegte a férfi. – Hogy van egy hároméves fiam, akinek eddig a létezéséről sem tudtam? Ugyan mit mondhatnál, amivel ezt meg tudnád magyarázni?

– Franco miatt nem szólhattam – felelte fojtott hangon Gia. – Megölt volna, ha kapcsolatba lépek veled.

Santónak leesett az álla.

– Hogy mi? Miről beszélsz?

Gia nekidőlt az egyik verandaoszlopnak, és megdörgölte a halántékát.

– Két héttel az esküvő előtt jöttem rá, hogy terhes vagyok. Kétségbeestem, nem tudtam, mitévő legyek. Anyám tanácsára elmondtam Francónak.

– Hozzám kellett volna fordulnod. Az lett volna az egyetlen helyes döntés.

– Na persze! – Gia szeme dühösen villant meg. – Biztos meg tudtál volna védeni apám és Franco haragjától. Nem szállhattam volna szembe mindkettőjükkel… Ez egyszerűen nevetséges! Nem volt más kiút, mint a megegyezés.

– Ezért aztán szépen hozzámentél Lombardihoz, holott az én gyerekemet vártad?

– Nem volt ebben semmi szépség, nekem elhiheted. Franco magánkívül volt a dühtől, amikor bevallottam neki, hogy terhes vagyok. Ezzel az egyetlen éjszakával veszélyeztettem a tervezett szövetséget. Keresztbe tettem az apámnak, aki a Las Vegas-i pozícióját szerette volna megerősíteni, és szégyent hoztam a vőlegényem nevére. – Nagy levegőt vett, és a hajába túrt. – Szerencsére Franco idővel lecsillapodott. Azt mondta, elismeri sajátjának a fiamat, ha senkinek nem beszélek arról, hogy más az apja, és ha soha többé nem találkozom veled. – Gia szeme könnybe lábadt. – Megfenyegetett, hogy a világ végén is megkeres, és megölet téged, ha megtudja, hogy mégis felvettem veled a kapcsolatot.

Maledizione! Santo nem hitt a fülének.

– Tudok én vigyázni magamra! – csóválta a fejét bosszúsan. – Ettől még megkereshettél volna.

– Nem mertem. És ne hidd, hogy tehettél volna bármit is Franco ellen. Megvolt hozzá a hatalma, hogy megsemmisítsen, ha úgy tartja kedve.

Santo még mindig nem tudta felfogni ezt az egészet. Az ugyan világos volt, hogy Gia félt az apjától, hiszen ezért is egyezett bele a házasságba Lombardival. De hogy a fiát Lombardi fiaként nevelje fel? Hogy hazudjon az egész világnak? Nem fért a fejébe, hogy lehetett képes erre.

Fagyos pillantást vetett rá.

– Hagytad, hogy a fiam egy maffiózó fiaként nőjön fel? Egy ugyanolyan mérgező, erőszakos környezetben, amitől te is szenvedtél?

A lány a fejét rázta.

– Nem, ettől megkíméltem Leót. Nem tettem ki semmiféle veszélynek, sem erőszaknak. És Franco sem.

Leo. A fiát Leónak hívják…

– De miért szöktél el Franco halálát követően? Miért hagytad el a családodat?

Gia szeme megvillant.

– Francót fényes nappal lőtték le. Nem éreztem magam biztonságban, és nem akartam apámra bízni Leo életét meg biztonságát, mert félő, hogy csöbörből vödörbe kerültem volna. Szóval elrejtőztem.

– Delilah-nál?

– Igen. – Gia lesütötte a szemét. – Őt még régről ismertem, anyám családjának baráti köréhez tartozott. Aztán később újra találkoztunk, akkor már Francón keresztül, mert a férjemnek is voltak szállodái. Azt hiszem, Delilah mindig érezte, hogy valami nincs rendben a házasságommal, mert egyszer azt mondta, hozzá bármikor fordulhatok, ha segítségre lenne szükségem. Így aztán felhívtam, és elmagyaráztam neki, hogy nem szeretném, ha Leo úgy nőne fel, ahogy annak idején én. Delilah felajánlotta, hogy segít új személyazonosságot szerezni.

– Anyád sem tudja, hol vagy?

– De igen, ő tudja – vallotta be Gia rövid habozás után. – Ő az egyetlen. Delilah-n keresztül tartjuk a kapcsolatot.

Santo megdörgölte az állát. A fejében egymást követték a gondolatok.

– Még mindig nem értem, mi tartott vissza attól, hogy legalább Franco halála után hozzám fordulj segítségért.

Gia elpirult.

– Akkoriban hetente váltogattad a modellbarátnőidet, és folyton úton voltál, hogy felépítsd a Supersonicot. Egyszóval engem rég elfelejtettél, az életedbe pedig biztosan nem fért volna bele egy kisgyerek.

– Na jó, elég a hazudozásból! Volnál szíves végre elmondani az igazságot? – fakadt ki Santo, mire Giovanna megint lesütötte a szemét.

– Féltem, hogy nem fogsz megbocsátani – vallotta be halkan. – És hogy elveszed tőlem Leót.

A félelmei talán nem is voltak egészen alaptalanok. Santo mérhetetlenül dühös volt. Olyan dühös, hogy bármennyire szeretett volna, egyszerűen nem tudott tisztán gondolkodni.

Apa lett… Van egy hároméves fia!

Mennyi mindenből kimaradt ez alatt a három év alatt! A gyereke életének megannyi fontos állomását elmulasztotta. Értékes tapasztalatokat, melyeket nem lehet pótolni soha többé!

Ennek az egésznek semmi köze a tökéletes családhoz, amiről álmodott. Mindig is olyan családra vágyott, mint amilyen a legjobb barátjának, Pietrónak jutott. Egy igazi olasz nagycsaládra, ahová őt is befogadták, amikor a saját famíliája széthullott.

Ehhez képest van egy fia, akiről mind a mai napig nem is tudott, és itt van Gia, akiben nem bízhat. Aki csak bajt hozott az életébe.

Kétségbeejtő!

Giának el kellett volna mondania az igazságot, tekintet nélkül a körülményekre. A viselkedésére egyszerűen nincs bocsánat!

Santo elfordult, kezét a korlátra helyezte. A holnapi utazásából most már biztosan nem lesz semmi. Többé nem hagyhatja magára a fiát.

De mindenekelőtt le kell nyugodnia. Ki kell hevernie a sokkot, csak akkor dönthet ilyen fontos kérdésekben, ha már tiszta a feje.

Megint Gia felé fordult, aki elég idegesnek tűnt. Egy percig némán néztek egymásra.

– Mire gondolsz? – kérdezte halkan a lány.

– Arra, hogy ezt még át kell gondolnom.

– Leónak és nekem… Szóval jó életünk van itt, Santo. Leo minden délután szabadon játszhat a tengerparton a kis barátaival. Nem kell attól szenvednie, hogy Castiglione a családneve.

– Igazából Di Fiore a családneve! – tört ki a férfi. – A pokolba is, Gia, van fogalmad arról, mit tettél velem? Pontosabban mit követtél el ellenem?!

Giovanna elsápadt, de állta a pillantását.

– Természetesen van. De abban biztos lehetsz, hogy mindig azt tettem, ami a legjobb a fiamnak.

– Egyszerűen nem hiszem el! Úgy látom, igazi Castiglione vagy, mert végképp elveszítetted a józan ítélőképességedet. Fogalmad sincs róla, mi a jó, mi a rossz. – Gia sértődött arcot vágott, de Santo nem törődött vele. – Holnap jelentkezem – vágta oda nyersen. – És ne merészelj megszökni, mert a világ végén is megtalállak, és akkor garantáltan elbúcsúzhatsz a fiadtól! Tekintve a családodat, és azt, amit velem tettél, nincs az a bíróság, aki neked ítélné a gyereket. A menekülésnek vége. Előlem többé nem futsz el.

3. FEJEZET

Mivel Gia aznap éjjel le sem tudta hunyni a szemét, kiült a teraszra, és a holdfényben fürdő tengert figyelte. Még mindig nem tudta egészen elhinni, hogy a titka négy év után lelepleződött.

Hogyan lesz tovább? Biztosan nem úgy, ahogy eddig. Ezt Santo világosan leszögezte.

A gyomra fájdalmas görcsbe rándult. Ösztönösen a hasára szorította a tenyerét. Tényleg azt hitte, hogy örökké elrejtheti az igazságot? Hogy a titka sosem kerül napvilágra?

Eddig is voltak kételyei azt illetően, helyesen cselekedett-e, ám mindig azzal nyugtatta magát, hogy Leónak így lesz a legjobb. Természetesen tisztában volt vele, hogy ezzel megfosztja Santót valami nagyon fontostól, de egyszerűen nem jutott eszébe semmi jobb megoldás.

Most egyszerre rohanta meg minden kétsége, nyilván nem függetlenül Santo vádjaitól. Amit eddig szükségszerűnek látott, az most egyszerre színtiszta önzésnek tűnt. Megbocsáthatatlannak.

Keresztbe fonta a karját a melle előtt.

Miért is gyengült el ennyire az eljegyzését megelőző napon? Mert ha akkor nem omlik Santo karjába, akkor mindez nem történik meg. Rég elfogadta, hogy Franco Lombardi lesz a férje, fel sem merült benne, hogy dacoljon nagy hatalmú apja akaratával. De az, hogy véletlenül összefutott Santóval a reptér várójában, mindent összezavart.

Egy hóvihar miatt számos járatot töröltek, Gia pedig kissé idegesen bár – hiszen pontosan tudta, Franco ennek nem örülne –, de elfogadta Santo ajánlatát, és hagyta, hogy a férfi neki is foglaljon egy hotelszobát. Végül mindketten a szálloda bárjában kötöttek ki, ahol elsősorban enni szerettek volna valamit, meg persze egy kicsit beszélgetni, ha már összetalálkoztak.

A gimnázium óta nem nagyon beszéltek. Santót lefoglalta a cége, Giát pedig a belsőépítészeti tanulmányai meg a szakmai gyakorlata egy manhattani építészirodánál. Persze a kapcsolatuk nem szakadt meg egészen. Időnként összefutottak egy-egy partin, vagy találkoztak a városban, és beültek egy kávéra, ugyanakkor mindketten tudták, hogy okosabb, ha tartják a három lépés távolságot. Gia ennek ellenére képtelen volt elvágni minden szálat. Santo volt az ő menedéke, mindig vele beszélt, ha úgy érezte, nem bírja tovább.

Azon a napon pedig mélységesen boldogtalan volt, kétségek kínozták, helyesen cselekszik-e, ha engedelmeskedik az apjának. És akkor egyszerre lehetősége támadt, hogy a saját kezébe vegye a sorsát, ha csak egyetlen éjszakára is. Hogy megtapasztalja, milyen együtt lenni valakivel, akihez valóban vonzódik.

A vacsorából nem nagyon evett, elvette az étvágyát a lángoló vágy, az üveg borból azonban ő is jócskán fogyasztott. Kissé csalódott volt, amikor Santo felküldte lefeküdni. Ha nem ketten vannak a liftben, valószínűleg el is jutott volna a szobájáig, és szép engedelmesen nyugovóra tér. De így, hogy ketten voltak a fülkében, győzött Gia kétségbeesett vágyakozása. Amikor Santo átölelte és magához húzta, végképp elveszett.

Végül a férfi szobájában kötöttek ki, és Gia azóta sem felejtette el azt az éjszakát. Azóta sem érezte magát olyan szépnek, elevennek, erősnek.

Ezen az egyetlen éjjelen rendelkezett szabadon magával, mielőtt hozzáment volna egy másikhoz, akit nem szeretett.

Reggel azonban eljött a keserű ébredés. A kijózanodás. Gia számára világossá vált, hogy követnie kell az apja által kijelölt utat. Elszökött, mert menekülni sokkal egyszerűbb volt, mint megvallani Santónak az érzéseit. Aztán bemesélte magának, hogy Santo is biztosan elhagyná előbb-utóbb, és darabokra törné a szívét.

Giát csak a kora hajnali órákban nyomta el az álom, és nem sokkal később hasogató fejfájással ébredt. Nyilván a félelem volt az oka, a bizonyosság, hogy Santo elől immáron nem menekülhet.

Munka előtt elvitte Leót a szálloda óvodájába, és könnybe lábadt a szeme, amikor a kisfiú lelkesen odaszaladt a barátaihoz.

Nem veszítheti el őt!

Hiszen León kívül nincs senkije. Rettenetes érzés volt, hogy tehetetlen, hogy ki van szolgáltatva Santo kénye-kedvére. Rég nem érezte így magát. Egészen pontosan a férje halála óta.

Nem sokkal Gia után Delilah is megjelent az irodában. Szokás szerint most is úgy festett, mintha egy divatmagazin címlapjáról lépett volna le: tűzpiros kiskosztümöt viselt, körmeit stílusosan tűzpirosra lakkozta.

– Sajnálom, hogy nem jött össze semmi Justinnal – fuvolázta, kezében egy kávéscsészével. – Szegény fickó, olyan csalódott volt. Bár az a gyanúm, hogy itt most nem ő mondott csődöt, hanem valaki más kavart be… Mondd csak, van valami közted meg Santo di Fiore között?

Gia nyelt egy nagyot.

– Hát észrevetted?

– Nehéz lett volna nem észrevenni. Szinte tapintani lehetett köztetek a feszültséget. Santo alig figyelt rám, mintha csak te léteztél volna…

Gia vett egy nagy levegőt, aztán kibökte az igazságot:

– Santo Leo apja. Úgy értem, az igazi, vér szerinti apja.

Delilah-nak leesett az álla, sőt a kávéja is kilöttyent. Gyorsan lerakta a csészét egy iratszekrényre, és megtörölte a kezét.

– Hogy mi? Megismételnéd?

– Egyetlen éjszakát töltöttem együtt Santóval, még a Francóval való eljegyzésem előtt. Akkor fogant Leo.

Delilah elképedve rázta a fejét.

– De hát miért? Hogyan? Hiszen tudtad, hogy férjhez kell menned!

– Féltem. És véletlenül összefutottunk Santóval. – Gia leült az íróasztala mellé, és felsóhajtott. – A gimnáziumban ismerkedtünk meg. Két évvel felettem járt, a sporteredményei miatt az egyik legnépszerűbb fiú volt a suliban. Mindenki imádta. Engem ellenben kerültek, mint a pestisest. Senki nem mert velem, a Castiglione lánnyal szóba állni, és ha mégis, azokat általában Dante, a testőröm ijesztette el. – Gia szíve egyszerre hevesebben vert. – Aztán egy nap Santo odajött az asztalomhoz az ebédlőben, leült mellém, és beszélgetni kezdett velem, mintha ez lenne a legtermészetesebb dolog a világon. – Az ajkába harapott, ahogy eszébe jutott, milyen félszeg volt akkoriban. – Én meg teljesen ledöbbentem.

– És gondolom, fülig beleszerettél – sóhajtotta ábrándosan Delilah.

– Ennyire azért nem volt egyszerű, hiszen tudtam, hogy Francónak ígért az apám. Először barátok lettünk. Sokat beszélgettünk, aztán elkezdtünk reggelente együtt futni. Nagyjából ekkortájt Dante figyelmeztette apámat, aki beszélt Santóval, és megmondta neki, hogy ne reménykedjen.

Gia elmesélte, miként vált számára igazán fontossá és különlegessé Santo barátsága, hogy mindig a férfinál keresett menedéket, valahányszor gondjai voltak az életben.

Végezetül beszélt arról a végzetes éjszakáról is, amely megváltoztatta az egész életét. Beszámolt róla, milyen dühösen reagált Franco a terhessége hírére, és hogy meg kellett ígérnie: soha többé nem találkozik Santóval.

Delilah együttérzőn pillantott rá.

– Hát ezért volt olyan rémes a házasságotok? Leo miatt?

– Igen.

Delilah homloka ráncba szaladt.

– És miként fogadta Santo az újságot, hogy van egy fia?

– Nem túl jól, és akkor még finoman fogalmaztam.

Delilah nagyot sóhajtva kortyolt bele a kávéjába.

– Ó, te jó ég! Akkor most mi lesz? Santo vagyonos és nagy hatalmú üzletember… Vajon igényt tart a fiára?

Gia bólintott.

– Akkor muszáj beszélned vele. Ez az egyetlen lehetőséged. És nem ártana kideríteni azt sem, pontosan hogyan érzel iránta, mert szerintem ezen a téren sok minden nem világos.

Gia elengedte a füle mellett a megjegyzést. Teljesen mindegy, hogyan érez a férfi iránt, ha egyszer Santo gyűlöli őt. Arról nem beszélve, hogy a férfi időközben teljességgel idegen lett a számára. Hogyan beszélgessen a fiáról egy idegennel?

Még sincs más választása, meg kell próbálnia.

Santo a lakosztálya teraszán állt, és a naplementét figyelte. Egész éjszaka próbálta megemészteni a hírt, miszerint van egy hároméves fia, és próbálta kitalálni, hogyan tovább.

Persze igazából csak egyféle megoldást tudott elképzelni.

– Te is tudod, mi erről a véleményem – mondta neki az öccse búcsúzóul.

És Santo valóban tudta.

Az apjuk teherbe ejtett, majd feleségül vett egy Broadway-táncosnőt. Szerette a lányt, így bele se gondolt, milyen következményei lesznek annak, ha olyan nőt vesz el, aki nem akar sem feleség, sem anya lenni.

De Giával minden másképpen lesz. Az apja elkövethette azt a hibát, hogy a szívére hallgatott, ám ő nem lesz ennyire ostoba.

Gia pontban fél hétkor kopogott be a lakosztályába – úgy, ahogy megbeszélték. Santo elhatározása már abban a másodpercben megingott, amikor ajtót nyitott, mert a vendége ellenállhatatlanul szexi volt nyakba akasztós, olajzöld, térdig érő ruhájában, mely előnyösen hangsúlyozta karcsú alakját.

Csak nehezen tudta elszakítani a tekintetét a domborulatairól, de végül sikerült Gia arcvonásaira összpontosítania. Nyomban észre is vette, milyen sápadt. Fáradtnak és idegesnek tűnt. Kialvatlannak. A szájfényt leszámítva mégsem viselt semmiféle sminket.

Santo a legközelebbi fotelra mutatott.

– Kérsz valamit inni?

Gia a fejét rázta, és közben óvatosan leereszkedett a fotel egyik karfájára. Santo közben a bárpulthoz lépett, és töltött magának egy pohár whiskyt. Aztán visszafordult Gia felé, aki idegesen harapdálta az ajkát.

– Azt hiszem, tegnap éjjel mindkettőnket elragadtak az érzelmeink, nem tudtunk józanul és tárgyilagosan gondolkodni. Azt javaslom, kezdjük újra, próbáljunk egy új nézőpontból tekinteni a történtekre!

Santo hosszan forgatta a poharát a kezében.

– Bárhogy nézem, Gia, én mindig ugyanazt látom. Elloptad tőlem a fiamat. A létezését is titkoltad, és ha véletlenül nem találkozom vele tegnap éjjel, soha ki nem derült volna, hogy a gyerek az enyém. Eddig te döntöttél a sorsáról mindenben, ám ez mostantól megváltozik. Én mondom meg, mi lesz, te pedig szépen végighallgatsz, és azt teszed, amire utasítalak.

Gia megremegett.

– Kérlek, Santo… Légy belátó!

– Hidd el, rendkívül belátó maradtam, pláne ahhoz a megoldáshoz képest, ami először eszembe jutott. – A férfi oldalt hajtotta a fejét. – Igaz is, ki van Leóval, amíg te itt vagy?

– A bébiszittere. Gondoltam, jobb lenne, ha először négyszemközt beszélgetnénk.

– És napközben, amíg dolgozol, ki vigyáz rá?

– Az óvónők a szálloda ovijában.

– Óvodába jár? Idegenek vigyáznak rá? – Santo láthatóan megbotránkozott.

– Dolgozom – vetette oda hűvösen Giovanna. – Pénzt kell keresnem, hogy megéljünk. Szóval muszáj közösségbe vinnem napközben Leót. De a szálloda ovija nagyon jó hely. Imád odajárni.

– Értem. Ezek szerint apa és anya nélkül nő fel.

Gia zöld szeme dühösen megvillant.

– Szó sincs róla! Mindennap igyekszem a lehető legkorábban végezni, szóval a délutánok nagy részét együtt töltjük, és esténként sem nagyon járok el. A tegnapi parti kivétel volt. Leo semmiben nem szenved hiányt, és jót tesz neki, hogy együtt játszhat más gyerekekkel. Szüksége van társaságra.

Gia tudta, mit beszél, neki ugyanis sosem volt társasága, mert nem engedték más gyerekekkel játszani.

Santo viszont ismerte a másik oldalt, hogy milyen egy olyan anya mellett felnőni, akinek minden más fontosabb, mint a tulajdon gyereke. Milyen az, ha folyton más vigyáz az emberre, vagy éppen egy üres házba kell hazamennie.

Tizenhárom éves volt, amikor az apja csődbe ment, és a család mindent elveszített: nemcsak a ház és autó úszott el, de az anyjuk is elhagyta őket. Most, hogy már nem volt pénz, nem volt miért a férje mellett maradnia. A fiúk apja alkoholba fojtotta a bánatát. Nico, a legidősebb dolgozni kényszerült, Lazzero, a legkisebb pedig attól kezdve csak a baseballnak élt. Santo rettenetesen egyedül érezte magát, így aztán egyre gyakrabban ment át a barátjához, Pietróhoz, ahol mindig szívesen fogadták.

– Semmi kifogásom a játszópajtások ellen – sziszegte. – Sőt nagyon is támogatom a barátkozást. A gond csak az, hogy nemcsak tőlem fosztottad meg a fiunkat, de az egész családjától is. A bátyámnak, Nicónak vagy egy kétéves kisfia, Jack, aki Leo unokatestvére. Szerinted rendben van, hogy ők ketten még sohasem találkoztak?

Gia elsápadt.

– Sajnálom – motyogta. – Komolyan és őszintén. Tudom, hogy követtem el hibákat. Ugyanakkor mindig, minden pillanatban azt tartottam szem előtt, hogy Leónak a lehető legjobb élete legyen. És hidd el, így a legjobb neki! Csak így akadályozhattam meg, hogy úgy nőjön fel, mint én.

Az állát dacosan felvetette, a szeme harciasan megvillant.

Santo hosszan nézte őt, és arra gondolt, hogy emiatt nem aludt egész éjjel. Mert Gia minden elkövetett hibája ellenére is meg van győződve róla, hogy helyesen cselekedett.

Gia csak egyfajta világot ismert: azt, ahol a vérségi kötelék uralkodik mindenekfölött, ahol csak a családhoz való hűség számít, ahol az egyén akarata elsikkad, ahol egy fiatal lány teljesen tehetetlen. Mondhatni fogoly.

Ránézett Giára.

– És hogy tervezted, mit mondasz Leónak, ha felnő? Elmondtad volna neki az igazságot? Vagy meghagytad volna abban a hitben, hogy egy bűnöző gyereke?

Gia vágott egy grimaszt.

– Nem gondolkodom ennyire előre – ismerte el. – Volt elég bajom a jelenben is, fel kellett építenem az új életünket, előteremteni a megélhetésünkhöz szükséges pénzt. De mindig is Leo volt számomra a legfontosabb.

Ezt Santo is pontosan tudta. Ezért is nem vitte rá a lélek, hogy elvegye tőle a gyereket. Nem akarta ugyanazt tenni Giovannával, mint amit a lány tett vele. Meg aztán bármennyire dühös is volt rá, azt el kellett ismernie, hogy Gia nem lehetett könnyű helyzetben. Fiatal volt, halálra rémült és kiszolgáltatott. Nagy bátorság kellett ahhoz, hogy szakítson a régi életével. És kétségtelen, hogy számára mindig a gyereke volt az első – ellentétben Santo anyjával, aki sosem törődött a fiaival.

Gia könyörgőn nézett rá.

– Nézd, Santo, a régi hibás döntéseimet nem tudom meg nem történtté tenni. De ígérem, hogy ezentúl mindent jól csinálok. Bármikor meglátogathatsz minket itt a szigeten. Így Leo fokozatosan megismer téged, és ha kicsit nagyobb lesz, megmondjuk neki, hogy…

Santót elfutotta a pulykaméreg.

– És mit mondasz majd neki, ha idejövök és meglátogatom? Hogy anya egyik barátja vagyok? Mondd csak, hány ilyen barátod van még?

– Nem mintha bármi közöd lenne hozzá, de egy sem! – vágott vissza Gia. – Egyedülálló, kisgyermekes anya vagyok, aki dolgozik. Nincs időm férfiakra. Lefoglal a munkám és a fiam. Biztos el tudod képzelni, milyen egyedül gondoskodni egy gyerekről.

– Nem, nem tudom elképzelni. Még azt sem, milyen ketten gondoskodni róla. Megfosztottál ettől a tudástól!

Gia ismét olyan fehér lett, mint a meszelt fal.

Santo a pultra tette a poharát.

– Én vagyok az apja, és máris három teljes évet elmulasztottam az életéből. Komolyan azt hiszed, hogy mostantól beérem néhány hosszú hétvégével? – Megrázta a fejét. – Mindennap látni akarom. Sétálni vinni és focizni vele. Este én akarom lefektetni, azt akarom, hogy nekem számoljon be arról, ami aznap történt vele. Igazán az apja akarok lenni!