A Csillagok háborúja teljes, cenzúrázatlan története
az alkotók, a színészek és a rajongók tolmácsolásában

Ajánlás

Edward Gross részéről

Feleségemnek, Eileennek. Talán a mi kettőnk története is réges-régen, egy messzi-messzi galaxisban kezdődött, de mintha csak tegnap lett volna. Harmincnégy év után nem is kérdés, hogy az Erő velünk van. Mindörökké.

Fiainknak, Teddynek, Dennisnek és Kevinnek. Mindhárman saját jogon is Star Warrior – Teddy és Dennis az eredeti trilógia, Kevin az előzményfilmek rajongójaként. Ők hoznak egyensúlyt az Erőbe az előzménytrilógiával kapcsolatos érzéseikkel.

Menyünknek, Lindsay-nek. A Star Wars hihetetlen módon nem kis szerepet játszott abban, hogy a családunk része lett.

Menyünknek, Yuminak, aki tárt karokkal fogadja a popkultúrát, a Star Warstól a Vissza a jövőbe-filmeken át a Marvel filmes univerzumáig. Bocs, de tökéletesen passzolsz közénk!

Leendő menyünknek, Nicole-nak, aki nem tud megkülönböztetni egy vukit egy dzsavától, de azért így is szeretjük.

Kevin Oldhamnek, Jedi-társamnak, akivel együtt láttunk minden Star Wars-filmet. Nélküled egyik sem lett volna ugyanolyan.

Mark. A. Altmannek, írótársamnak és barátomnak. Hihetetlen, hogy még mindig azt csinálhatjuk, amit a legjobban szeretünk.

Mindenkinek – nem, nem a világon, csak azoknak, akik annyit fáradoztak, hogy életre keltsék a Star Wars univerzumát. Talán nem szeretek mindenkit egyformán, de őszintén nagyra értékelem az erőfeszítéseiket.

Mark A. Altman részéről

Isaac és Ella Altmannek, a legnagyobb lázadóknak és (Star Wars-) rajongóknak, akiket ismerek – és feltörekvő íróknak, akiktől könyvünk címe is ered. Az Erő legyen veletek… örökké.

Naominak, az én hercegnőmnek.

Szüleimnek, Gailnek és Michaelnek, akik 1977-ben megismertették velem a messzi-messzi galaxist és a Farrell-féle fagyizót. Máig nem tudom, melyiket szeretem jobban.

Steven A. Simaknek, amiért segített ezzel a könyvvel, és ugyanúgy a barátságáért. Mindkettőért örökké hálás leszek.

Frederick C. Clarke-nak, a szőröstalpú földkórosnak, aki az egészet elkezdte. A Cinefantastique nélkül kétlem, hogy ennyi lehetőségem lett volna felkeresni a sok messzi-messzi galaxist, Warstól Trekig… s néhány nem olyan távoli helyet.

Edward Grossnak, aki megtisztelt azzal, hogy csatlakozott hozzám.

George Lucasnak, amiért megosztotta velünk a világát. Igazi látnoki elme, géniusz és rendezőzseni – még ha nem is tetszik minden, amit csinál.

A Star Wars-saga

A Skywalker-saga

Star Wars I. rész – Baljós árnyak (1999)

Star Wars II. rész – A klónok támadása (2002)

Star Wars III. rész – A Sithek bosszúja (2005)

Csillagok háborúja (később Star Wars IV. rész –
Egy új remény) (1977)

Star Wars V. rész – A Birodalom visszavág
(1980)

Star Wars VI. rész – A Jedi visszatér (1983)

Star Wars VII. rész – Az ébredő Erő (2015)

Star Wars VIII. rész – Az utolsó Jedik (2017)

Star Wars IX. rész – Skywalker kora (2019)

Antológiafilmek

Zsivány Egyes: Egy Star Wars-történet (2016)

Solo: Egy Star Wars-történet (2018)

Kenobi: Egy Star Wars-történet (2022)

Zsivány osztag: Egy Star Wars-történet
(bejelentésre vár)

Televízió

Csillagok háborúja ünnepi különkiadás (1978)

Star Wars: Ewokok – A bátrak karavánja (1984)

Star Wars: Ewokok – Harc az Endor bolygón (1985)

Star Wars: Droidok (1985)

Star Wars: Ewokok (1985)

Star Wars: Klónok háborúja (2003)

Star Wars: A klónok háborúja (2008)

Star Wars: Lázadók (2014)

Star Wars: Ellenállás (2018)

A Mandalóri (2019)

Star Wars: The Bad Batch (2021)

Star Wars: Boba Fett könyve (2021)

Star Wars: Ahsoka (2022)

Star Wars: Obi-Wan Kenobi (2022)

Star Wars: Andor (2022)

Star Wars: Rangers of the New Republic (bejelentésre vár)

Star Wars: Acolyte (bejelentésre vár)

Star Wars: Visions (bejelentésre vár)

Star Wars: Lando (bejelentésre vár)

Star Wars: Detours (bejelentésre vár)

Star Wars: Underworld (előkészítés alatt)

Örök életű új remény

„Nincs rá semmi szükség,
hogy megnézzék az iratainkat.”

Mark A. Altman

Szinte senki nem ismeri a nevét, és sejtelmem sincs, mi lett vele, de számomra gonoszabb teremtmény, mint bármelyik Sith nagyúr, könyörtelen fejvadász vagy gyomorforgatóan ocsmány hutt. Sötét nagyúr, kinek megátalkodottsága nem ismer határokat. Hogy kiről beszélek? Nos, 1980-ban még üde arcú, zsenge ifjúként tanult a Roy H. Mann középiskolában. Egy májusi napon ez a csalóka küllemű ifjú gonoszpalánta, Lance Schulman felém csúsztatta a padon A Birodalom visszavág szuperkülönleges Marvel képregény-feldolgozását Mr. Rubin természettudomány óráján, majd külön is ráirányította figyelmemet az egyik panelre. Lepillantottam a képregényre és elolvastam a szavakat, melyek örökre beleégtek fogékony ifjúi elmémbe: „Nem… Én vagyok az apád.” Elborzadva néztem fel, szememben a lángoló haraggal. Ha akkor a kezem ügyébe esik egy fénykard – nem tudván, hogy a harag gyűlöletet szül, a gyűlölet pedig szenvedést –, kivágtam volna vele a galád szívét, már ha van neki, de sajna nem így történt. Amit ehelyett tettem és mondtam, inkább fedje jótékony feledés, de az biztos, hogy mind a mai napig rühellem azt a sz&@#€đÐđs-t.

Imádom viszont a Star Warst. Legelőször a Starlog magazinból értesültem róla, s nem sokkal később megvásároltam a puhafedeles könyvváltozatot a helyi Waldebooksban (emlékszik még valaki ezekre?). Akkoriban rajongtam a Fantasztikus Négyesért, ezért Darth Vader dr. Doom-szerű sisakrostélya nyomban megragadta képzeletemet, bár mint feketeöves Star Trek-rajongó eleve felkaroltam mindent, aminek címében a „Star” szó szerepelt.

Amikor a Csillagok háborúja végül kijött, megtekintése nagyobb kihívást jelentett a vártnál. Manapság már minden városra jut legalább egy multiplex, így minden új megjelenés vásznak tucatjain debütál, ám akkoriban még más világ volt, a Csillagok háborúját sem lehetett csak úgy megnézni – főként, ha valaki a lehető legnagyobb vásznon és a legjobb minőségű hanggal akarta látni. (Bizony, már tízéves koromra kifejlesztettem ezt a tökéletes ízlést.) Miközben a barátaim többször is beültek a filmre, mely körül egyre nagyobb lett a hírverés, a május lassan júniusba fordult, s én még mindig nem láttam az év eseményét, amiről mindenki beszélt, pedig összegyűjtöttem róla minden kritikát és cikket, ami csak megjelent, a The New York Timestól a Rolling Stone-on át a New York-i Daily Newsig. Mintha nem lett volna elég, hogy a szüleim tiltottak A cápától, amit túlzottan erőszakosnak ítéltek tiszta gyermeki lelkemnek, most arról a filmről is lemaradtam, amiért már azelőtt rögeszmésen rajongtam, hogy egyáltalán láttam volna. Minden cikket kiollóztam, ami csak a kezem közé került, beleértve Molly Haskell kritikáját is a The Village Voice-ból. Aztán egy napon a szüleim bedobták, hogy kocsikázzunk egyet. Nem tudtam, hová megyünk, de arra emlékszem, hogy a tikkasztó forróságban nagyon is jó ötletnek tűnt elmenekülni a házból. Áthajtottunk a Verrazzano hídon és Staten Island-ről átértünk New Jersey-be. Még most sem tudtam, hová megyünk, de nem gondoltam volna, hogy ilyen messzire. Ahogy utazásunk az éjszakába nyúlt, szemem sarkából kiszúrtam a Paramus Park pláza mozijának világító tábláját, rajta a „Csillagok háborúja & És rátört a sötétség” felirattal. Izgatottan mutogattam és pattogtam az ülésen, ahogy az autó komótosan elsuhant a pláza mellett, míg csalódottan tudomásul nem vettem, hogy nem oda tartunk. Ehelyett a plázától néhány mérföldnyire eső Farrell’s fagyizónál álltunk meg, ahol elköltöttünk egy fenséges vacsorát a hozzá járó fagyikehellyel, mielőtt visszaindultunk. Csak később döbbentem rá, hogy ez is az agyafúrt terv része volt – szüleink azzal leptek meg minket, engem és az öcsémet, hogy elvittek a Csillagok háborújára. Amikor másodszor is elértük a Paramus Park plázát, ahol a film 70 mm-es változatát vetítették, nemcsak befordultunk a parkolóba, de helyet is találtunk magunknak – talán még most, negyven évvel később is meg tudnám mutatni, hol. Ujjongó öröm lett úrrá rajtam. Végre láttam a Csillagok háborúját! Mint oly sokan, én is máig emlékszem a felkúszó nyitószövegre – se IV. rész, se Egy új remény –, majd a filmtörténet talán legütősebb nyitójelenetére a lázadók blokádtörőjével és a nyomában dübörgő még nagyobb birodalmi csillagrombolóval.

Nem túlzás azt állítani, hogy a film megváltoztatta az életemet. Mindig is filmezni akartam, amióta csak reménytelenül beleszerettem Hitchcock filmjeibe és a Star Trekbe, de a Csillagok háborúja végleg eldöntötte a dolgot. A vakmerőség, kreativitás, ihletettség és szellemesség e hihetetlen elegye teljesen rabul ejtett.

Az évek során aztán egyre lankadóbb lelkesedéssel fogadtam a folytatásokat. Emlékszem, elmentem a Baljós árnyak előzetes bemutatójára aznap este, amikor elindultam a cannes-i filmfesztiválra első saját filmemmel, a Free Enterprise-zal. Teljes kábulatban léptem ki a moziból. Üveges szemmel haladtam el barátaim mellett, akik a következő vetítésre álltak sorba, s mikor azt kérdezgették, milyen volt, tétován csak annyit feleltem: „Borzalmas.” Azt hitték, hülyülök. Hát nem. Tíz órán át ültem a cannes-i gépen úgy, hogy senkinek nem beszélhettem gyötrő hitkrízisemről, aztán még egy hét telt el, mire a filmet bemutatták és végre nyilvánosan beszélhettünk nyomorúságunkról. (Ezzel együtt ez a fiam egyik kedvenc Star Wars-epizódja, márpedig ő jóval többet tud a Star Warsról, mint én). Ugyanakkor minden Baljós árnyakra jut egy Zsivány Egyes meglepi, miközben örvendhetünk A klónok háborúja, a Lázadók tévésorozat vagy A Mandalóri újszerűségén, ami mind azt bizonyítja, hogy bőven van még szufla a Star Wars-univerzumban. (Nem beszélve arról, hogy Lucas szerint az előzményfilmek a Bush-Cheney elnöki ciklusnak tartanak tükröt, ami legalább picivel élvezhetőbbé teszi őket.)

A legnagyobb örömöm a Star Wars kapcsán mégis az, hogy megoszthattam a gyermekeimmel. Isaac fiam tanítványból igazi mesterré érett, aki a legutóbbi Covid-karantént saját Star Wars-maratonjával vészelte át, kezdve az előzményfilmekkel, ami után következett A klónok háborúja és a Lázadók valamennyi epizódja, az eredeti filmek, A Mandalóri, az Ellenállás, s végül a folytatások. Az ewok tévéfilmeket és az ünnepi különkiadást is csak azért hagyta ki, mert szerinte nem hivatalos részei a kánonnak. Egyszerűen elképesztő, milyen odaadással csüng ezen a kitalált ősi hitrendszeren. Persze nem kerüli el figyelmemet, hogy nagyjából annyi idős, mint én voltam, amikor először láttam a moziban a Csillagok háborúját.

Tény, hogy mindig szeretni fogom a Star Warst, s nem szűnök meg abban reménykedni, hogy a következő kaland lesz a legnagyobb. Jelen könyv ezt az alkotószellemet és eredetiséget ünnepli, nem az alkalmi botlásokat, mert ahogy mondani szoktam: az Új remény örök. Üdv hát a messzi-messzi galaxisban – mindannyiunk közös otthonában.

Zavar az Erőben

„A remény élteti a felkelést.”

Edward Gross

Akadnak itt olyanok, akik megértek már meghatározó „moziélményeket”? Olyan kulcsfontosságú pillanatokat, melyek egy adott filmhez köthetők? Ami engem illet, három ilyet is fel tudok sorolni, ami ráadásul gyors egymásutánban ért.

Az első 1971-ben, meglett tizenegy éves koromban, amikor a barátaimmal elmentünk a brooklyni Marine filmszínházba megnézni a zsinórban egymás után levetített első három 007-es filmet (melyek egyikét sem láttam azelőtt): Dr. No, Oroszországból szeretettel, Goldfinger. Mit mondjak… odáig voltam!

Gyors ugrás 1978 decemberére, amikor szintén nagyobb falkában vonultunk ki a Long Island-i Patchogue moziba a Superman filmre, ami akkora hatással volt ránk, hogy amikor véget ért, felálltunk, egymásra néztünk, majd visszaültünk, hogy másodszor is végignézzük. Megvan az a pillanat, amikor Superman megmenti a zuhanó Lois Lane-t, azután elkapja a Daily Planet tetejéről lepottyant helikoptert is – mindezt John Williams Superman témájára –, mialatt a köpenye repdes a szélben? Még most is libabőrös leszek tőle.

A harmadik sokk 1983 májusában ért, azon a héten, amikor bemutatták a harmadik Star Wars-filmet, A Jedi visszatér címűt. Nem annyira a Jediről szólt, mint inkább arról, hogy ugyanazon a héten a 20th Century Fox egy egész estés program részeként újra bemutatta a Csillagok háborúját és A Birodalom visszavágot, ami azt jelentette, hogy Kevin Oldham haverommal szombat délután megnéztük az első két filmet, majd közvetlen ezután átautóztunk egy másik moziba, ahol némi – órákig tartó – sorbaállás után beülhettünk a harmadik filmre.

Nem akármi – még csak Disney+ vagy Blu-ray se kellett ahhoz, hogy egy napon végignézzük a komplett Star Wars-trilógiát. Ez a példátlan lehetőség valahogy messze túlhaladta azt az élményt, mint amikor külön-külön láttuk a filmeket, és örökké bevéste a szívembe George Lucas eposzát.

Jobban belegondolva, két másik Star Wars-élmény is eszembe jut. Az első 1977 végéről, amikor a Wm. Floyd gimiben részt vettem a The Colonial Times újság szerkesztésében. Egy ideiglenes, konténerből kialakított tanteremben készítettük a lap legfrissebb számát, amikor Kevin és a tesója, Rich megjelent azzal, hogy nincs-e kedvünk megnézni a Csillagok háborúját egy bő órányira eső moziban. Mondanom se kell, nem ez a lapzárta leghatékonyabb módja (távolról sem), de valahogy időben végeztünk, bepattantunk a Bogárba, és negyven perc alatt letudtuk az egyórás utat. Annyira megérte!

A másik élmény 1997-hez és a Csillagok háborúja különleges kiadásához kötődik. Öt teljes órát álltunk sorban, közben csacsogtunk, nevetgéltünk és hangot adtunk a felújított filmmel kapcsolatos félelmeinknek. S ha minden igaz, feltaláltam valamit. Ahogy telt az idő, megéheztünk, ezért felhívtam a fizetős telefonon (bizony, akkoriban még mobilok se voltak) egy helyi pizzériát és leadtam a rendelést. Amikor a címet kérdezték, habozás nélkül bemondtam a syoseti Cinema 150 előtt álló sort. „Nem szállíthatunk ki egy sorba”, jött a hitetlenkedő válasz, ami ellen nemcsak a gyomrom, de az értelmem is tiltakozott. „Miért nem? Csak keressék a fickót, aki integet.” Fél órával később megjött a pizzafutár, én lázasan hadonásztam, azután élveztük a fáradtság jól megérdemelt gyümölcsét. Ahogy mások is a sorban, akikhez a pizzás még vagy hatszor-hétszer fordult. A Star Wars a legváratlanabb módokon gyakorol hatást az univerzumra.

Jöjjön az igazság pillanata: mindig is jobban rajongtam a Star Trekért, mint a Star Warsért (pedig az olyan sorozatok, mint a Star Trek: Discovery és a Star Trek: Picard mindent elkövettek, hogy ne így legyen), az elmúlt négy évtizedben mégis beutaztam ezt a messzi-messzi galaxist, és izgatottan várom a további kalandokat – különösen akkor, ha a franchise megtalálja a maga tökéletes helyét a tévében.

Ha belegondolok, milyen mértékben befolyásolta a Star Wars az életemet, elég csak megnéznem az egyik fiamat, aki egy randiappon társalgásba elegyedett valakivel. Mialatt feltárták egymás érdeklődési körét, a lány azt firtatta, szereti-e a filmeket. A fiam igennel felelt, és felsorolta néhány kedvencét. A lány a lista láttán csalódottan megjegyezte: „Azt reméltem, bírod a Star Warst.” Mire a fiam: „Naná, még szép, csak nem akartam, hogy kockának tarts!” Azzal küldött a lánynak egy fotót az eredeti film angol plakátjától, amit tőlem örökölt, és ami évek óta a falán díszelgett.

Randizni kezdtek, s végül összeházasodtak; az egész lagzi (még a templomi szertartás is) Star Wars-tematikára épült. Ezek után mondja valaki, hogy az Erő nem létezik. Az biztos, hogy velünk ott van.

Az Erő titkai valódi szerelmes levél a Star Warshoz: lehetőség arra, hogy a maga teljességében mérjük fel a sorozatot; megosszuk azok különféle nézeteit, akik részt vettek a készítésében vagy épp évek óta ezt elemezgetik; megismertessük a kulturális hatást, amit a világra gyakorolt. Noha az évtizedek során csúcspontok és hullámvölgyek követték egymást, a Star Wars máig átütő erejét és befolyását senki sem tagadhatja.

Számomra ez esély arra is, hogy megszolgáljam azt a rengeteg örömöt, amit életem meghatározó éveiben okozott – s ami remélhetőleg a hátralévő években is elkísér.

Első rész

Csillag(ok háborúja) születik

1.

Kilövőállás ’77

„Ezzel a ronccsal jöttek?
Bátrabb, mint gondoltam.”

1977. Az év, amikor az Átjáró a kárhozatba örökre megváltoztatta a mozi világát.

Nem egészen. A Jan-Michael Vincent és a radioaktív csótányok főszereplésével készült, nagy költségvetésű eposzt a 20th Century Fox fejesei igazi nyári sikerfilmnek szánták Az éjfél másik oldala mellé, ám helyette egy 11 millió dollárból forgatott űropera röppent a sikerlisták élére, amit George Lucas kis híján el se készíthetett, mégis minden idők legjövedelmezőbb filmje lett, örökre megváltoztatva a filmkészítés és -fogyasztás bevett szabályait.

George Lucas előbb üzleti kudarcot vallott a kísérleti THX 1138-cal, majd egy halom pénzt keresett a Universal Picturesnek a masszívan sikeres American Graffitivel, csak hogy a stúdió megalázó módon elutasítsa következő filmtervét: fantasztikus űreposzt egy fiúról, egy lányról meg egy kitalált univerzumról. Így történt, hogy végül ifjabb Alan Ladd, a 20th Century Fox produkciós igazgatója adott zöld utat az intergalaktikus tündérmesének – bár a stúdió igazgatótanácsa nem lelkesedett az ötletért, „Laddie” (ahogy baráti köre ismerte) bizalmat szavazott a fiatal filmkészítőnek. Persze nem csak a stúdió fejesei kételkedtek a film sikerében. Miután szembesültek az első nyers, félkész változattal, még Lucas saját közeli barátai és egykori egyetemi iskolatársai is értetlenül csóválták a fejüket, pedig olyan nagyágyúkról beszélünk, mint a filmrendező Brian De Palma (aki ugyanakkor válogatott szereplőket a Carrie-hez, amikor Lucas a Csillagok háborújához), John Milius (Conan, a barbár), Willard Huyck és Gloria Katz (Indiana Jones és a végzet temploma), vagy Matthew Robbins és Hal Barwood (Sárkányölő). Egyedül Steven Spielberg és a leendő filmkritikus (amellett alkalmi forgatókönyvíró) Jay Cocks gyanította, hogy több is van a nyersanyagban, mint első látásra gondolhatták.

Pedig az idő nagyon is megérett egy olyan fantasztikus eposzra, ami egy mozijegy áráért elrepített az 1970-es évek végének Amerikájából, ami ekkortájt élte át a Watergate-botrányt és az elnök lemondását, a vietnami háború lezárását, a Szovjetunióval folytatott hidegháborút – s nem mellesleg az ABC fő műsoridős minisorozata, a Gyökerek példátlan sikerét, ami az új generációval is behatóan megismertette Amerika eredendő bűnét, a rabszolgatartást s annak minden rémségét. Ekkoriban már kipattantak a high-tech jövő első szikrái – megalakult az Apple Computers, piacra került a népszerű Atari 2600-as otthoni játékkonzol, és felröppent első útjára (igaz, még csak egy hagyományos Boeing repülőgép hátán) az Enterprise űrsikló –, de az ország továbbra is rettegett az áramszünetektől, a New York-i sorozatgyilkostól, az égbe szökő bűnözési rátától és a mindent megbénító energiaválságtól.

Ebben az évben olyan filmek kínáltak átmeneti menedéket a moziba járók számára, mint a Szombat esti láz a táncoslábú John Travoltával; az autós üldözésekben bővelkedő Smokey és a bandita; a hihetetlenül szórakoztató A kém, aki szeretett engem az élre vasalt titkos ügynökkel, James Bonddal; a nagyvárosi romantikus kapcsolatokat boncolgató, épp ezért rendkívül szórakoztató (és Oscart érő) vígjáték, Woody Allen Annie Hallja; továbbá Steven Spielberg sci-fi-klasszikusa, a Harmadik típusú találkozások, ám egyik sem bizonyult olyan átformáló erejűnek, maradandónak s főként népszerűnek, mint egy kis fantáziaeposz, amit 1977 nyarán mutattak be: a Csillagok háborúja. Csak így, egyszerűen – se IV. rész, se Egy új remény, csak… a Csillagok háborúja.

Amikor 1977. május 25-én a lázadók kis blokádtörője berobbant a Tatuin sivatagbolygó fölé, nyomában az aránytalanul nagy birodalmi csillagrombolóval, visszavonhatatlanul megváltozott a filmvilág, amit a számos folytatás, előzmény és tévés testvérsorozat bizonyít, nem is beszélve az utánérzésekről, kezdve az Üzenet az űrből japán űreposszal, a Csillaghajó invázión át a – magyar keresztségben Csillagközi romboló nevet kapott – Battlestar Galacticáig (utóbbi szereplőgárdája láttán Mark Hamill nem is bírta megállni, hogy ne úgy hivatkozzon a filmre, mint „Battlestar Copycaticára”) és a nyomasztóan rossz Karácsonyi kiadásig, meg persze a számtalan kapcsolódó termékig, az akciófiguráktól az R2-D2 formájú kukoricapattogtatóig.

Most, csaknem öt évtizeddel később, a Csillagok háborúja továbbra is a popkultúra meghatározó eleme, miután 2012-ben a Lucasfilm és minden szellemi tulajdona a Walt Disney Companyhez került, mely legyártott még egy komplett trilógiát, két különálló történetet (Zsivány Egyes és Solo), plusz egy kritikai és közönségsikert aratott tévésorozatot a Disney+ streamingcsatornára, A Mandalórit, ami természetes módon kikövezi az utat az olyan folytatások előtt, mint egy Cassian Andor-karaktertörténet, egy Ahsoka Tano-sorozat, egy Obi-Wan Kenobi-minisorozat Ewan McGregor főszereplésével, egyéb titkos és kevésbé titkos tervekről nem is beszélve. Mindez pedig az 1970-es évek elején kezdődött, amikor az ifjú George Lucas nem tudta megszerezni a Flash Gordon jogait, ezért kitalált helyette egy saját fantasztikus űrkalandot.

GEORGE LUCAS

(gyártásvezető, forgatókönyvíró/rendező, Csillagok háborúja)

Azt akartam, hogy a Csillagok háborúja olyan távoli, egzotikus környezetet teremtsen, ahol szabadon kóborolhat a nézők képzelete. Egy mesevilágot, ami közelebb áll a Grimm testvérekhez, mint a 2001-hez. Legfőképpen azért akartam ezt, hogy a fiataloknak is legyen egy valamire való egészséges fantáziaviláguk, ami az én generációmnak megadatott. Nekünk ott voltak a westernek, a kalózos filmek, az összes nagyszerű dolog. A Csillagok háborúja a bennünk élő kölyöknek készült.

HARRISON FORD

(színész, „Han Solo”)

Igazából nem is lehetséges, amit a Csillagok háborúja elért, mégis megtörtént. Egyetlen logikusan gondolkodó ember se hitte volna, hogy van még hely a tündérmeséknek. A mi kultúránkkal már nem férnek össze az ilyen dolgok, de ettől még megvan az igény arra, hogy mitikus formában meséljünk az emberi kapcsolatokról.

GARY KURTZ

(producer, Csillagok háborúja, A Birodalom visszavág)

A Csillagok háborúja főhajtás az egész kaland-, akció és fantasztikus zsáner előtt, nem csupán a filmek, de az 1930-as évek ponyvái, Burroughs, Verne és a többiek előtt is. Definíció szerint a nosztalgia egy olyan korszakot idéz meg, amit az emberek átéltek, ilyen értelemben tehát nem nosztalgikus sci-fi, hacsaknem azért, mert sokan szép emlékeket őriznek arról, ahogy újra eljátszották a barátaikkal a kertben.

BILL CONDON

(rendező, Érzelmek tengerében)

A Csillagok háborúja az egyik első fantasztikus film, aminek tizenéves kölykök a hősei. Lucas átmentette az American Graffiti kamaszait a szombat délutáni sci-fi-matinék világába.

RANDY STRADLEY

(szerkesztő, Dark Horse Comics)

A Csillagok háborúja azt a szerepet tölti be az életünkben, amit azelőtt a mítoszok: elnagyolt és jól követhető vonásokkal festi meg a világot, nagy dilemmák elé állítja hőseit, s lehetővé teszi, hogy miközben felülkerekednek az akadályokon, mi, nézők azt gondoljuk: „Ja, én is ezt tettem volna.” Kettő az egyben: beteljesült kívánság és erkölcsi tanmese.

JEREMY BARLOW

(író, Darth Maul: Dathomir fia; Csillagok háborúja:
A Régi Köztársaság lovagjai)

A Csillagok háborúja maradandó, mert a bennünk lappangó legjobb tulajdonságokra apellál. Történet elvágyódásról és megváltásról – arról, hogy bármily jelentéktelen valaki, elhagyhatja a Tatuint és beteljesítheti sorsát a csillagok között… bármilyen sötét mélységbe is zuhan, a szeretet és a család újra felemelheti a fényre. Ezek igen erőteljes és mélyen emberi motívumok, melyek mindenkit megérintenek.

RAY MORTON

(főszerkesztő, Script magazin)

Sok egyéb mellett a Csillagok háborúja fantasztikus film. A tudományos fantasztikum eleinte nem számított komoly zsánernek Amerika vagy éppen a világ filmgyártásában. Az ötvenes évekig alig maroknyi sci-fi készült, melyek közül legfeljebb a Metropolis, A Hold asszonya és a Mi lesz holnap? emelkedett ki. A tudományos fantasztikum a második világháború utáni atomkorban népszerűbbé vált, de jobbára csak az alacsony költségvetésű B-filmes világban. Az 1950-es években mindössze néhány (viszonylag) nagy költségvetésű tudományos-fantasztikus film készült, mint az Irány a Hold!, A nap, amikor megállt a Föld, A lény – egy másik világból és a Tiltott bolygó, és csak alig valamivel több az 1960-as években – kivált a 2001: Űrodüsszeia és A majmok bolygója –, vagy az 1970-es években – mint Az Androméda-törzs, a Zöld szója és a Logan futása. Minden más a B kategóriába vagy a rosszízlésű szennyfilm körébe tartozott.

ALAN DEAN FOSTER

(író, a Csillagok háborúja regényváltozata és az Erőpróba)

Akik szerették a tudományos fantasztikumot, egész életükben a Csillagok háborújára vártak, de legalábbis egy ilyen filmre. Nem tudom, melyik alkotmánybíró mondta, de az idézet lényege: „Talán nem tudom meghatározni, mi számít pornográfiának, de felismerem, ha látom.” Tény, hogy a Csillagok háborúja más volt, szórakoztató és élvezetes egy olyan korszakban, amiből az emberek menekülni vágytak. A tudományos fantasztikum egyik nagy előnye, hogy elmenekít a valóságból. Egyszerűen a megfelelő időben jött. Miért éppen a Csillagok háborúja? Mert nem volt más hasonló. Egyszerűen nem volt semmi.

A tudományos-fantasztikus filmeket évtizedeken át a tudomány rossz célra való felhasználása miatti félelem hatotta át – legyen szó akár a Frankenstein-filmekről vagy a Borzalmak szigetéről, akár az olyan disztópiákról, mint Fritz Lang megkerülhetetlen Metropolisa vagy a H. G. Wells-féle Mi lesz holnap? Említésre méltó kivételnek számítottak az olyan szórakoztató és cliffhangerekben bővelkedő filmsorozatok, mint a Buck Rogers és a Flash Gordon, melyek a harmincas-negyvenes évek nézőinek kínáltak élvezetes – és légkondicionált – moziélményt. De miután az 1950-es években beütött a hidegháború, már a tudomány és technológia veszélyei, valamint a katonás és tudományos gondolkodás feloldhatatlan ellentétjei kerültek az olyan filmek homlokterébe, mint a Világok összeütközése, A lény – egy másik világból, a Világok harca és A testrablók támadása – mind egy-egy metafora, ami idegenekkel testesítette meg a Vörös Fenyegetéstől való félelmet. Még a Tiltott bolygó is, ami kikövezte az utat a Star Trekhez hasonló tévésorozatok előtt, egy olyan világot mutatott be, melyben egy faj megszűnt létezni, csak mert Istennek képzelte magát. George Pal és a többi rendező filmjeinek különleges képi hatásai hiába számítottak korszakalkotónak, a kritikusok jobbára matinéfilmeknek titulálták ezeket az alkotásokat.

Azután jöttek az 1960-as évek, amikor az Apollo-program megváltoztatott mindent, és kezdett úgy tűnni, hogy az űrutazás nagyon is lehetséges. Az 1966-ban érkező Star Trek már komolyan foglalkozott a világűr felfedezésével, amikor nem csupán bizonyos fokú tudományos realizmusra törekedett, de hangvételét tekintve is világias maradt, szemben az ötvenes években készült sci-fi thrillerek morális és vallási felhangjaival. A paradigmaváltás ezzel együtt csak 1968-ban következett be a 2001: Űrodüsszeiával, amikor Stanley Kubrick megkísérelte tovább erősíteni a tudományos-fantasztikus film hitelesen tudományos vonalát, bár a sikerhez kétségkívül hozzájárult, hogy a közönség még életében nem látott olyan vizuális hatásokat, mint az ifjú Douglas Trumbullé, aki igencsak magasra emelte a nívót a leendő tudományos-fantasztikus filmek számára. Az ugyanabban az évben készült A majmok bolygója is halálos komolysággal kezelte Pierre Boulle eredeti szatíráját, dacára a témából óhatatlanul fakadó komikus felütéseknek – a tudományos hitelességre való törekvés nagyban hozzá is járult ahhoz, hogy Franklin Schaffner filmje minden idők egyik legnagyszerűbbje és a tudományos-fantasztikus zsáner egyik mérföldköve legyen, ami számtalan folytatást, új változatot és kapcsolt terméket nemzett.

Az 1970-es évekre ugyanakkor – főként a Watergate-botrány, Vietnam és a polgárjogi harcok következtében – a sci-fi mindinkább megkeseredett, és olyan drámai disztópiákban öltött testet, mint Az omega ember, a Zöld szója, a Zardoz vagy a Logan futása. Ami egykor kikapcsolódást és menekülést ígért, már csak arra emlékeztetett, mivé lesz a világ, ha nem kezdünk magunkkal valamit. George Lucas, akinek első mozifilmje, a THX 1138 pontosan ezt a vonalat erősítette, változtatni készült a trenden.

ALAN DEAN FOSTER

A Star Trek és a Csillagok háborúja előtt a tudományos fantasztikum nagyon apró, szigorúan behatárolt zsánernek számított. Irodalmi rétegműfajnak. A többnyire férfi rajongók és írók még tudományos-fantasztikus tanácskozásokra jártak képregény-találkozók helyett, miután csak egyetlen ilyen létezett: a San Diegó-i Comic-Con. Nagyon kicsi, nagyon zárt területet képzeljünk el. Szerintem ebben a körben a Csillagok háborúja és a Star Trek előtti időkben igazán csak a holdraszállás szította fel az érdeklődést. Persze nem úgy, hogy hirtelen mindenki felkiáltott: „Ember a Holdon! Gyorsan ide egy fantasztikus könyvvel a holdraszállásról.” Sokkal inkább az történt, hogy a holdraszállásban részt vevő tudósok megszólaltak Walter Cronkite-nál vagy a Huntley and Brinkley-ben{1}, és mind azt mondogatták: „A tudományos-fantasztikus művek miatt akartam űrhajós lenni.” Ez felkeltette sok ember érdeklődését.

RAY MORTON

Az 1970-es évek elején a hollywoodi stúdiók rétegműfajnak tekintették a tudományos fantasztikumot, ami egy állandó, de szűk közönségnek szólt. Emiatt vonakodtak megfinanszírozni a nagy költségvetésű tudományos-fantasztikus filmeket, mert nem hitték, hogy a mozibevételekből képesek nyereséget termelni. Amikor A majmok bolygója utat talált a fősodorba, egyszeri anomáliának tekintették. Még a 2001-nek is öt évébe telt visszahozni a költségeit, de a stúdió nem is számított másra. Ha jól sikerültek is, a kritikusok lehúzták a tudományos-fantasztikus filmeket, melyeket sok filmkészítő és stúdióvezető alantas műfajnak tekintett.

ALAN DEAN FOSTER

A 2001 utat nyitott a lehetőség előtt, hogy a tudományos-fantasztikus film ne csak gülüszemű szörnyekről és latexruhás fickókról szóljon. Korábban főként ez a kettő uralta a filmeket. Az biztos, hogy egészen kis rétegműfajnak számított. [Az író] Kevin Andersonnal beszélgettünk és átküldtem neki egy képet egy űrhajósról, ahogy a megfigyelőállásában ül, Star Trek-es pólót visel, és vulkáni köszönésre emeli a kezét. A háttérben látni alatta a Földet, az egyik oldalán a bedokkolt Szojuz űrhajót, a másikon a napelemeket. Tisztára, mint egy fantasztikus festmény. Elküldtem Kevinnek meg egy csomó más embernek, akik azt írták vissza: „A jövőben élünk.” Hát ezért érdekelte az embereket a tudományos fantasztikum. S ez a robbanás még a Csillagok háborúja és a Star Trek előtt következett be.

RAY MORTON

A Csillagok háborúja nem csupán tudományos-fantasztikus film, de űropera – különleges műfaj, ami a tudományos fantasztikumot keveri a fantasyvel. Márpedig ha a tudományos-fantasztikus filmek ritkaságszámba mentek, akkor űroperák jószerével nem is léteztek. Az amerikai filmtörténetben legfeljebb az 1930-as, 40-es és 50-es évek alacsony költségvetésű sorozatai számítottak klasszikus értelemben vett űroperának – a Flash Gordon-, Buck Rogers- és Commando Cody-filmek, legfeljebb még A fantombirodalom. Ha egyáltalán szóba került, az űropera heves ellenállást szült a stúdiókban, producerekben és kritikusokban, akik igénytelen gyerekműsoroknak látták, semmi többnek.

Innét nézve tűnik igazán érdekesnek George Lucas elképzelése, hogy kiemelt költségvetésű A-listás filmet forgasson ebben a mélyen lenézett rétegműfajban. Ilyen váratlan és érthetetlen, kreatív és kereskedelmi szempontból egyformán rizikós húzásra senki nem számított egy olyan író/rendező részéről, aki nemrég behúzott egy komoly közönségsikert. A sztoriban az igazán fantasztikus, hogy Lucas meg tudta győzni Alan Ladd jr.-t, aki vállalta egy ilyen projekt finanszírozását.

A 20th Century Fox stúdióvezetőjének döntése végső soron egyet jelentett a szinte kezdetek óta fennálló hollywoodi stúdiórendszer halálával és az úgynevezett „Új Hollywood” megszületésével.

DALE POLLOCK

(író, Égenjáró: George Lucas élete és filmjei)

A stúdiók az 1960-as évek óriásira felfújt musical-szappanbuborékjai és különleges effektkavalkádjai közepette vívták haláltusájukat, amikor megpróbálták visszahódítani a figyelmükkel mindinkább a tévé felé forduló nézőket. Ahogy ezek a buborékok kipukkadtak, úgy hullt szét az egész stúdiórendszer. Olyan filmekről beszélünk, mint a Doktor Dolittle, a Julie Andrews-féle Star!¸vagy a Fesd át a kocsid! – ezek ötven év alatt senkit sem vonzottak be, miközben a nézők olyan filmekre szomjaztak, amik róluk szóltak. A stúdiók mégsem ilyen filmeket csináltak, vagy ha igen, kirívóan alacsony színvonalon, az Otto Premingerhez hasonló rendezőkkel, akiről tényleg nem tudni, mi járt a fejében, amikor a 1960-as évek végén leforgatta a Skidoot. Ez is tökéletes példa arra, mennyire nem érezték a stúdiók, mi kell a nézőknek. A szakma öregjei már nem tudták szállítani a sikereket, ezért a stúdiók rászorultak az új filmkészítő generációra.

ALAN DEAN FOSTER

Hollywood döntéshozói már nem tudták, mi működik. Még csak nem is sejtették, ezért mindenfélével kísérleteztek. Az 1960-as évek végére, Vietnam hatására az egész kulturális közeg megváltozott, és rengeteg kísérlet folyt. A kísérleti tudományos-fantasztikus filmmel csak az a gond, hogy túl költséges. Mennyivel egyszerűbb motort adni néhány fickó alá és beutazni velük a prérit, mint űrhajót adni néhány fickó alá és beutazni velük a kozmoszt!

GEORGE LUCAS

Az Amerika hőskora óta sikerfilmeket forgattak. Az egész ipar a sikerfilmekre épült. Az American Graffiti nagyon avantgárd próbálkozásnak indult, amit senki nem akart megcsinálni, de miután a Szelíd motorosok beütött, az én filmem is beüthetett, csak mert a stúdió megcsinálta a Szelíd motorosokat, és keresett rajta.

JONATHAN KIRSHNER

(író, Hollywood utolsó aranykora: Politika, társadalom
és hetvenes évek mozija Amerikában)

Hollywood 1967 táján, több tényező együttes hatására kezdett megnyílni. Egyfelől érvényét veszítette a Hays-szabályzat{2}, amikor 1966 és 1968 között Jack Valenti [az Amerikai Filmforgalmazók Szövetségének egykori feje] el akart távolodni a korábbi öncenzúrától az általa propagált új besorolási rendszer felé. 1966-ban már olyan formabontó filmek is elkészülhettek, mint a Nem félünk a farkastól. Igazából nem csupán az öncenzúra korának áldozott le, ami persze rengeteg lehetőséget teremtett, de magán az iparágon belül is teljes átrendeződés zajlott. A stúdiók rengeteget veszítettek, elbizonytalanodtak és gyakran a nagyvállalatok kezébe kerültek, ezért kényszerű kockázatot vállaltak az új, fiatalabb tehetségekkel, akikre óriási hatást gyakoroltak az 1950-es évek végének és az 1960-as évek elejének művészfilmjei vagy épp az európai filmek. Ők pedig személyesebb és becsvágyóbb kisfilmeket akartak.

JEANINE BASINGER

(filmtörténész, a Wesleyan Egyetem
filmtörténeti archívumának alapítója és kurátora)

1969 és 1980 között Amerika teljes filmkészítési és -forgalmazási rendszere drasztikusan átalakult. Lényegében két dolog történt egyszerre, ami – bár elsőre nem nyilvánvaló a logikai kapcsolat – döntően befolyásolta a filmkészítés világát. Először is, Új Hollywood a nagytőkések világa lett, akik másfajta szemléletet hoztak magukkal. A nagyvállalatok ekkortájt vásárolták fel a patinás stúdiókat, így az úgynevezett „öltönyösök” helyzetbe kerültek, és meghonosítottak egy egészen új üzleti kultúrát. Adóoptimalizálásról, üzleti döntéselőkészítésről és kiterjesztett pénzügyi garanciákról folyt a diskurzus. Ez lett az új üzleti modell, immár az üzletemberekkel, nem pedig a régi vágású filmmogulokkal, akik korábban irányították Hollywoodot.

Ezzel egy időben felbukkantak az új filmkészítők, sokan egyenesen az iskolapadból. Megjelent Francis Ford Coppola, Martin Scorsese, Stanley Kubrick, Brian De Palma – csupa kreatív fickó, aki történeti és esztétikai kontextusban tanulta a filmkészítést. Ez alakította át a hollywoodi filmek tartalmát és stílusát, ez a különös kapcsolódás az üzlet, a blockbuster-biznisz és a filmkészítés között. Alapjaiban változott meg minden, a tervezés, a gyártás, a forgalmazás. S ezzel létrejött Új Hollywood.

DALE POLLOCK

Egész csapatra való fiatal filmes jelent meg, aki a 1960-as évek végén járta ki az iskolát: kirajzottak az NYU-ról az USC-ről, a UCLA-ről, és készen álltak. Francis Ford Coppolák és sokan mások várták, hogy lehetőséget kapjanak. Az 1970-es évek elejének ezt az időszakát folyamatos kísérletezés jellemezte, mert a stúdiók kétségbeesetten vágytak a sikerre, és a Szelíd motorosok teljesen váratlanul siker lett. Erre ők: „Oké, mostantól olyan filmeket csinálunk, mint a Szelíd motorosok”, csak épp azt nem tudták, hogyan csináljanak olyan filmeket, mint a Szelíd motorosok.

GEORGE LUCAS

Hatvan év telt el a stúdiók alapítása óta, így akik annak idején huszonévesként elkezdték, mostanra kiöregedtek, és a stúdiókat felvásárolták a nagyvállalatok. A nagyvállalatoknak pedig sejtelmük sem volt arról, hogyan vezessenek egy stúdiót, ezért adtak munkát a diákoknak. Az egész arról szólt, ki van a megfelelő pillanatban a megfelelő helyen. Mi mindannyian, akik szerepet kaptunk ebben, csak ezért kerülhettünk a filmgyártás közelébe, mert a stúdiók már nem tudták, mit csinálnak. Ezért nem kellettek már rokoni kapcsolatok ahhoz, hogy valaki ténylegesen bekerüljön a filmbe.

MICKY DOLENZ

(zenész, The Monkees)

Ezek a fickók, akik megcsinálták a formabontó Szelíd motorosokat, lényegében az egész hollywoodi filmipart lebontották. Ezután már semmi sem lehetett a régi. Úgy gondolom, bizonyos szempontból a Head is erről szól: a filmipar lebontásáról a The Monkees szemüvegén át.{3} Van egy jelenet, amiben vadnyugati lovastisztet játszunk Mike Nesmithszel. Az indiánok ránk támadnak, Teri Garr meg ott fekszik egy nyílvesszővel a testében – az egész film a különféle hollywoodi forgatókönyvek zanzája. Ott állok, és hirtelen eltalál egy csomó különleges effekt nyílvessző. Lenézek, letördelem, és azt mondom: „Ennyi volt, Bob [Rafelson]. Nem csinálom tovább.” Földhöz vágom a nyilakat, megfordulok és elviharzok, átgyalogolok az egész színpompásra festett vadnyugati díszleten. Számomra ez a film tételjelenete. Áttörtük a hollywoodi stúdiórendszer omladozó falait, ledöntöttük a régi korlátokat. A producerek ezután továbbléptek, és megcsinálták a Szelíd motorosokat.

DALE POLLOCK

Az MGM-nek nem volt koncepciója arról, hogyan forgathatna le egy olyan filmet, mint a Szelíd motorosok, ezért eljött a nagy pillanat egy új filmes nemzedék számára, mely értette a filmnyelvet, értette Bergmant, Fellinit és a többi nagy filmkészítőt. Az 1960-as évek francia újhulláma kezdte áthatni az amerikai filmeseket is. Először kerültek ki olyan végzősök az igazi filmes egyetemekről, akik kapcsolódtak a jelenkori trendekhez. A USC-t azelőtt nem érdekelte más, csak a filmtörténet. Nem filmkészítőket képeztek, hanem filmesztétákat, de mindez hirtelen megváltozott és egyre csak jöttek az újoncok, akik alig várták, hogy elkészíthessék a maguk filmjét. A stúdiórendszer összeomlása megadta nekik ezt a lehetőséget.

JONATHAN KIRSHNER

Úgy gondolom, Új Hollywoodot az tette különlegessé, hogy a stúdiók elbizonytalanodtak, ezért készen álltak nagyobb teret engedni a filmkészítőknek, mint bármikor előtte vagy utána. Amennyire én látom, a hollywoodi stúdiók a kapitalizmus legtisztább megtestesülései. Mindenki siránkozik, hogy Hollywood ilyen meg olyan, amikor lényegében csak filmet és pénzt akar csinálni. Nem hinném, hogy valaha volt másképp. A stúdiók mindig azt keresik, hogyan érhetik el ezt a célt, melynek teljesüléséhez önmagukat mérik. Ez a szemlélet pedig mindig megnehezítette azoknak a filmeseknek a dolgát, akik művészi önkifejezésként tekintettek a munkájukra. Persze nem kerülhetjük meg a lényeget: a film művészeti ág, csak hát kivételesen drága művészeti ág, ezért a filmesek kompromisszumokra kényszerülnek.

JEANINE BASINGER

Az aranykorban Hollywoodot elsősorban a közönség foglalkoztatta. Törődtek a közönséggel. Ezért aggódtak a cenzúra miatt, ezért ezért aggódtak a narratíva tisztasága felett, meg hogy boldog vagy szomorú vége legyen a történetnek. Minden megfontolásuk a közönség reakciójához kapcsolódott. Előzetes vetítéseket szerveztek, és próbáltak rátapintani, mi kell az embereknek. Műfajokban gondolkodtak – tudták, hogy az emberek szeretik a westerneket, ezért westerneket forgattak. Ha a musicaleket szerették, musicaleket forgattak. Nézőközpontú döntéseket hoztak, ebben az új világban azonban a profitorientált megközelítés dívott, míg a filmművészek bizonyos szempontból énközpontú filmeket készítettek. Önkifejezési formákat kerestek, így egyre távolabb kerültek attól, hogy közvetlen kapcsolatban legyenek egy olyan termék értékesítésével, ami vonzó a nézőközönség számára, ráadásul ez különösebben nem is érdekelte őket. A legtöbb új döntéshozó a vállalati kultúrából érkezett – olyan nagyvállalatoktól, mint a Gulf & Western és hasonlók –, így várhatóan nem igazán érdekelte a történetmesélés, viszont azt nem tudta, hogyan kell filmet csinálni.

JONATHAN KIRSHNER

A közönség demográfiai összetétele is változott. Az 1940-es nézők tömegmédiumát egy fiatalosabb, urbánusabb, trendibb közösség sajátította ki. Az 1967 táján keletkezett Új Hollywood-i szubkultúra híven letükrözte a szélesebb körű társadalmi változásokat, majd tíz év múlva a társadalom ismét megváltozott, és a filmipar felzárkózott a változás mögé a blockbuster-modellel, ami kiszorította az Új Hollywood-i kísérletezgetést.

JEANINE BASINGER

Minden átformálódott és létrejött egy új rendszer, egy új termék. A közönség elkezdett szelektálni, s csupán az év filmeseményére olvadt egyetlen masszába: a filmre, amit mindenkinek látnia kellett. Aki nem látta, taplónak számított. Aki nem erről társalgott a koktélpartin, aznap este egyedül ment haza. Mindenkinek találnia kellett egy ilyen nagyszabású filmet és formálnia róla valami hatásos véleményt. Máshová került a hangsúly: a film megszűnt csodálatos élménynek, fontos, misztikus s legfőképp személyes megtapasztalásnak lenni. Sokkal inkább társasági és közösségi beszédtéma lett.

Új Hollywood olyan újító szellemű rendezőket foglalkoztatott, mint William Friedkin és Peter Bogdanovich. Az ő nevükhöz fűződött a Francia kapcsolat, Az ördögűző és Az utolsó mozielőadás, csakhogy a még újabb tömegfilmek, a blockbusterek [vagy bombasikerek] a stúdiók új irányvonala felett is kimondták a halálos ítéletet. A folyamat, ami Spielberg 1975-ös A cápájával vette kezdetét, két évvel később George Lucasszal és az első Csillagok háborúja-filmmel érett be.

DALE POLLOCK

A cápát nem feltétlenül tartották paradigmaváltásnak, inkább az érződött, hogy „pont erre vártunk”. Mindenki arra várt, hogy előkerüljön egy tömegfilm, ami minden nézői szegmens számára vonzó. Ha megnézzük Spielberg korábbi filmjét, a Sugarlandi hajtóvadászat címűt, abban nincs tömegvonzás. Aztán A cápa hirtelen a szívügye lett és hatalmas kasszasiker. Innét nézve már logikusabb a Csillagok háborúja: ez is valaki szívügye, amiből hatalmas kasszasiker lett.

JEANINE BASINGER

Marty, Coppola és mindenki más javára kell írnunk, hogy szívből szerették és szeretik a filmkészítést. Mindig is mesélni akartak, ám ugyanúgy továbbfejleszteni a kifejezésmódot, eljátszani az eszközökkel, új energiákat és koncepciókat mozgósítani, személyessé tenni a filmélményt. A filmkészítés egész nemzetközi-történelmi aspektusa befolyásolta az elképzeléseiket, így módon egyre távolabb kerültek az egyszerű, tiszta, mondhatni szabványos történetvezetéstől. Ezzel párhuzamosan az átlagnéző inkább otthon maradt, bekapcsolta a tévét és elnézett egy régi vágású narratívát a kanapén társalgó szereplőkkel, azután legfeljebb elment a moziba az év nagy durranására.

BRIAN JAY JONES

(író, George Lucas: Egy élet)

Az emberek elfelejtik, hogy a Csillagok háborúja jórészt független film, s ha nem üt akkorát, mindenki azt mondta volna: „Szép kísérlet egy független filmtől.” Bizonyos szempontból még Az elveszett frigyláda fosztogatói is független film. Lucas és Spielberg azt mondta: „Mi fizetünk érte, mi szedjük össze rá a pénzt, és mi készítjük el, azután te, Paramount, majd szépen forgalmazod.” Nagyjából úgy, mint a Szelíd motorosoknál.

JONATHAN KIRSHNER

A cápa nagy nyári filmsikerként beharangozta a bombasikerek korát, de a Csillagok háborúja kellett ahhoz, hogy a folyamat tényleg beérjen.

DALE POLLOCK

Ezek a projektek úgy kerültek ki a stúdiókból, mint az 1940-es, az 1950-es és az 1960-as évek filmjei? Nem. Lényegében a stúdión kívül születtek. Spielbergnek talán kellett a Universal, hogy fizesse A cápa számláját, de mindenben ő döntött, míg tető alá hozta a forgatókönyvet Carl Gotliebbel. Az 1970-es években a nagyvállalatok próbálták megvetni a lábukat, és a blockbuster lett a legnagyszerűbb dolog, ami csak történhetett velük.

ALAN DEAN FOSTER

A filmipart kezdettől az üzleti megfontolások vezérelték, amióta csak a nézők egypennyst dobtak a perselybe, hogy láthassák a mozgókép csodáját. Ez mindig is a pénzről szólt, ha pedig történik valami, ami befolyásolja a pénzügyi eredményességet, a művészi megfontolások mindig háttérbe szorulnak.

BRIAN JAY JONES

Van némi irónia abban, hogy Coppola akart kis független filmeket készíteni, és lényegében Lucas lett az, aki agyonverte a törekvést a blockbuster-sémával. Vagy talán Spielberg tette A cápával, de George Lucas is ott menetelt közvetlenül mögötte. Attól kezdve egy ideig minden nyáron jött egy Lucas- vagy Spielberg-film. Számomra éppen ez jelenti Új Hollywoodot: „Na végre, jön az új Steven Spielberg-film.” Amíg meg nem jelent a tévében, nem igazán volt meg ez az érzés, hogy „Alfred Hitchcock bemutatja…”. Nagyjából tudni lehetett, hogy Hitchcock vagy John Ford rendezése, de manapság mindennél inkább jelen van az alkotóközpontú tartalom, a filmek kinézete, hangulata, stílusa, ami nemcsak a készítőre, de Új Hollywood mentalitására is jellemző.

JEANINE BASINGER

A bombasikerek nyomán nehezebb lett a rendezők élete, ha folyamatosan dolgozni akartak – vagy bárki élete, ha folyamatosan dolgozni akart a filmiparban –, mert Új Hollywoodban egyszerűen kevesebb film készült. Bombasikerek kellettek, a közönség pedig egyre csak zsugorodott. Egy John Ford kaliberű rendező száz filmet is forgatott, és még ha felük meg is bukott, folytathatta tovább. Szerződés kötötte a filmgyárhoz, ami biztonságot nyújtott. Persze akadtak Orson Wellesek, akiket pénzügyi kockázatnak tekintettek, de az igazság az, hogy egyre nehezebbé vált tartósan a filmrendezői pályán maradni. Még Marty is szembesült ezzel a kihívással, amikor a Krisztus utolsó megkísértése elhasalt a mozipénztáraknál; számos okból csak nagyon nehezen kapott pénzügyi támogatást. Az egész rendszer nehézkesebbé és kiszámíthatatlanabbá vált, csak mert mindenki a bombasikert hajszolta.

JONATHAN KIRSHNER

1977-re kezdett megváltozni minden, ami kitermelte Új Hollywoodot. Megváltozott a kulturális közeg, a társadalmi folyamatok, a közönség érdeklődése. A Csillagok háborúja történet egy csomó jó szándékú senkiről, aki felveszi a harcot a gonosszal és győz, igaz? Ez nem a Kínai negyed, nem a Rocky. Az 1976-os évben a legjobb filmnek járó Oscart a Rocky kapta. Kiket győzött le? A Taxisofőrt, a Hálózatot, Az elnök embereit és Hal Ashby Dicsőségre ítélve című Woody Guthrie-életrajzát. Kulturális változás zajlott az amerikai társadalomban, és 1980-ra Reagannek hívták az elnököt. A Csillagok háborúja megtalálta a maga helyét. Aligha véletlen, hogy 1977-ben már javában zajlott Carter elnöksége, és Dick Nixon eltűnt a képből.

JEANINE BASINGER

Kevesebb film készült, így nehezebben lehetett hozzájutni a pénzhez és a jóváhagyáshoz. A filmkészítőkre is a vállalati kultúra szabályai vonatkoztak; minden ötletüket olyan üzletemberek véleményezték, akik semmilyen tapasztalattal nem rendelkeztek a filmkészítés terén. Nehezebben lehetett elintézni bármit, és még nehezebben megjósolni, mire hogyan reagál a közönség. Beköszöntött William Goldman híres mondásának kora: „Senki nem tud semmit.” Hát nem is tudott, csak a régi módszert ismerte: „Gyártsd le a filmet, tegyél bele egy sztárt, tedd minél elfogadhatóbbá, és reméld a legjobbat.” Plusz heti kétszer-háromszor mindenki elmegy moziba, szóval juttasd oda a terméket, de ne költs rá túl sokat. Ne tékozolj eszelős összegeket a marketingre, csak forgasd az árut, és sikeres leszel. Az új rendszerben viszont az emberekre nem nagyon lehetett számítani, hiszen már korántsem jártak annyit moziba, ezért mindenki fogta a költségeket, és kétszer is meggondolta, hogy belevágjon-e valamibe.

JOHN KENNETH MUIR

(író, A hetvenes évek tudományos-fantasztikus
és fantasyfilmjei)

A cápa és a Csillagok háborúja bebizonyította Hollywoodnak, hogy az emberek ki vannak éhezve, csakhogy nem a társadalmi drámákra vagy a provokatív, de még inkább nyomasztó jövőképekre, hanem a jól elkészített, ódivatú szórakoztató filmekre. A kontextus ismeretében nem nehéz megérteni, miért vágytak a nézők a hagyományos értékeket erősítő, egyszerű és jól elmesélt történetekre. A közönség menekült a realitás elől, legszívesebben egy gondosan elkészített és csúcstechnológiás alternatív valóságba. Rémisztő horrorfilmként A cápa hozta is az elvárást, köszönhetően Spielberg technikai felkészültségének, mellyel megteremtette a kellően feszült légkört. A Csillagok háborúja a különleges hatások terén tarolt, és a régi mítoszokra/tündérmesékre építkezve kínált egy vadonatúj univerzumot.

BRIAN JAY JONES

Számomra Új Hollywood inkább szól a kreatív, mintsem pénzügyi oldaláról. Tudom, hogy a pénzügyi oldala kiemelten fontos, de számomra inkább jelenti, hogy megjelentek a rendező-orientált projektek. Új Hollywood előtt nem feltétlenül hangzott el, hogy „Ó, most jött ki az új Stanley Donen-film. Menjünk, nézzük meg, mit csinált az öreg Stanley.” Amint megjelent Új Hollywood, jött az, hogy „tudjuk, kicsoda Martin Scorsese. Brian De Palma? Naná, ő is megvan”. Kezdtük jól körülhatárolt egyéniségnek tekinteni a rendezőt, akit adott stílusjegyek alapján különböztettünk meg, ahogy manapság is.

DALE POLLOCK

A filmkészítők a saját vermükbe estek, amikor leforgatták a Csillagok háborúját, A cápát, és olyan profitorientált vállalkozássá formálták a filmipart, melyben szinte minden eldőlt a nyitó hétvégén. Ironikus, hogy éppen ez a nemzedék változtatta meg a szabályokat, és gátolta meg egy csomó film elkészültét, ami nem tudott olyan nagy nyitó hétvégét hozni, mint a Csillagok háborúja, a Harmadik típusú találkozások, A cápa és az összes többi film az 1970-es évek közepén-végén. Bizonyos szempontból a rendezők maguk vetettek véget a kreatív szabadság e röpke időszakának, amikor megalkották a bombasiker fogalmát. Spielberg és Lucas egy ideig fej-fej mellett haladt Scorsesével és De Palmával, azután szétváltak útjaik, mert senki sem érhetett el az övékhez fogható sikereket. Lucas elsősorban mégis független filmkészítőnek tekintette magát. Sosem gondolt magára másként, mert ki nem állhatta, ha egy filmstúdió megmondta neki, mit csináljon.

GEORGE LUCAS

Ezt a kis legendát egy filmkritikus kezdte terjeszteni, aki nem sokat tudott a filmiparról. Elképesztő, hogy a média készen állt tényként elfogadni. A filmiparnak is megvan a maga ökoszisztémája. Az történik, hogy amikor Stevennel filmeket forgatunk, és milliárdokat csinálunk, a pénz fele kapásból a mozitulajdonosokhoz kerül. Minden megtermelt egymilliárdból félmilliárd az övék. Mit kezdenek a pénzzel? Még több multiplexet építenek. A több multiplex több vásznat jelent, és több bemutatkozási lehetőséget a filmek számára. A rétegfilmek, művészfilmek számára is. Nem tettünk tönkre semmit. Semmit az égadta világon. Ha már itt tartunk, segítettük felvirágozni a kisebb filmeket. Még valami: az 1970-es évek filmjei nem sikerültek valami jól. Ebben a korszakban nőttem fel, és az egész csak mítosz. Talán ha négy-öt érdekes film akadt, ami szólt is valamiről, de a legtöbb nem szólt semmiről.

JEANINE BASINGER

Azt hiszem, A cápát és a Csillagok háborúját egyformán látták elhajlásnak és lehetőségnek, de inkább lehetőségnek. Ha valaki üzletel, mondjuk fagyiárus, és a másik fagyiárus az utca túloldalán bevezet egy új ízt, akkor ő is bevezeti ezt az ízt. Egyetlen filmből csilliárdokat sajtolhatunk ki, nem kell ötven filmet forgatni pár milliókért? Régi Hollywoodban, ha egy film hozott 200 000 dollárt, jövedelmező lett, aminek örültek, de most hirtelen egyetlen filmmel kereshettek kétmilliót, húszmilliót, vagy akár kétszázmilliót. Eljött a nagy lehetőség. Ez az iparág követhető mintákat keres, mert máskülönben senki sem tudja, mi jár az emberek fejében és szívében. Képtelenség megismerni mindenki gondolkodását, aki a világon, az Egyesült Államokban, vagy akár csak Clevelandben él. Ez lett tehát a siker új receptje. Amellett A cápa természetesen nagyszerű film. Ezt sokan elfelejtik. Hány ilyen lesz még a mi életünkben?

JOHN KENNETH MUIR

Mielőtt elkapta a blockbuster-gépszíj, George Lucas megajándékozta a világot az egyik legsötétebb és leghatásosabb antiutópiával, a THX 1138-cal, majd megalkotott egy másik, sokkal személyesebb hangvételű (s ezáltal könnyebben feldolgozható) filmet, az American Graffitit. Olyan filmeket készített, amilyeneket akart, a saját egyedi látásmódja szerint, és a Csillagok háborúja se lógott ki a sorból. Ne feledjük, Spielberg is leforgatta a Sugarlandi hajtóvadászatot még A cápa előtt, és ő is a hollywoodi fenegyerekek közé tartozott, akik a filmnyelv magas fokú ismerete révén valósították meg a saját ötleteiket, vízióikat. Mindketten részei az Új Hollywoodnak, nem kívülállók, ugyanakkor „paradigmát” váltottak, mert elképzeléseik jórészt egybecsengtek a nagyközönségével, s ezzel megkezdődött a blockbusterek kora. Azt is látnunk kell, hogy ez a paradigmaváltás A cápa vagy a Csillagok háborúja marketingjére és forgalmazására ugyanúgy kihatott.

DALE POLLOCK

A cápa utóhatásaként megkaptuk A cápa 2-t és A cápa 3-at. Azután ott a Csillagok háborúja, amit A Birodalom visszavág és A Jedi visszatér követett, nem beszélve az előzményfilmekről és folytatásokról. Gyökeret vert a szemlélet, hogy a jövedelmező franchise egymást követő bombasikerek sikerszériája. Ettől kezdve mindenki franchise-ban gondolkodott, és érdekeltté vált abban, hogyan minden filmet jövedelmező sorozattá tegyen.

JONATHAN KIRSHNER

Robert Altmannak egy kalap pénzt kínáltak, hogy készítsen el egy filmet – ez lett volna a MASH II. A stúdióknak erre fájt a foguk, de Altman, becsületére legyen mondva, inkább bedeszkázta a stúdióját. Ebben az időszakban fordult a színház felé, majd készítette el néhány színpadi produkció filmváltozatát. Tíz évvel később bukkant fel megint mint köztiszteletben álló filmes személyiség, csakhogy a franchise-okra szomjazó stúdiók akkor már nem tolerálták a személyesebb és karcosabb hangvételű, rétegigényt kielégítő filmeket. Könnyű a Csillagok háborúját okolni, és nem is alaptalan, hiszen ebben az esetben a kapcsolt termékek fontosabbá váltak magánál a filmnél. Annak, aki szereti a filmeket, ez nagyon nincs rendben.

DALE POLLOCK

Hollywoodban azelőtt is készültek folytatások, de korántsem ilyen léptékben. A Csillagok háborúja bebizonyította, hogy végtelen számú történet legombolyítható a legelső filmben létrehozott univerzumról. Elég karakter és történetszál van ebben a Csillagok háborúja-univerzumban, hogy a végtelenségig lehessen folytatni. Jó dolog ez? Nos, szerintem mindenki kiszámíthatóságra vágyik. Azelőtt a mozik hétköznap is nyitva tartottak; a péntek esti bemutató, a nyitó hétvége csak később vált olyan fontossá. A közönségnek láthatóan bejött az új rendszer, ha már sorba állt a bemutatókon. Ez a trend máig folytatódik: a stúdiók ma is franchise-okban, folytatásokban és remake-ekben gondolkodnak. Ez az elmúlt ötven év legnagyobb változása Hollywoodban: az egyszeri filmsiker halála és a franchise születése.

JOHN KENNETH MUIR

Az 1970-es évek George Lucasa briliáns filmkészítő volt. Alig fél évtized leforgása alatt három hihetetlen filmet is készített: a THX 1138-at, az American Graffitit és a Csillagok háborúját. Gondoljunk csak bele, mennyire különböznek ezek a filmek egymástól. Képzeljük el, mi mindenre lehetett volna képes, ha az őket érdeklő projektekbe fekteti az energiáit a franchise-építés és játékkereskedés helyett. A Csillagok háborújával megváltoztatta a világot, ám lényegében lemondott művészi karrierjéről.

George Walton Lucas 1944. május 14-én született az akkortájt még kisvárosnak számító kaliforniai Modestóban. Tarka álmokat szőtt arról, hogy kilép a nagyvilágba és autóversenyző lesz, ám a realitás azt mutatta, hogy nagyobb valószínűséggel lép apja helyébe a Lucas-féle írószerkereskedésben. Gyermekkora akkor változott meg visszavonhatatlanul, amikor a család beruházott egy televízió-készülékbe, amit egy forgóasztalon helyeztek el, hogy vacsora közben is nézhessék. George Lucas, a természeténél fogva félénk és az iskolában sem remekelő fiú teljesen elmerült a képregények – főként a Flash Gordon és a Walt Disney-féle Kacsamesék világában –, de ugyanilyen szívesen hallgatta a The Whistler (A súgó) című misztikus-rejtélyes rádiójátékot is. Bár érintőleges kapcsolatban sem állt egymással, ez a három inspirációs forrás alakította az ifjú Lucas képzeletét, középpontjában a közös nevezővel: a kalanddal. Dagobert bácsi akkortájt amolyan Indiana Jones-karakternek számított, aki szüntelenül a kalandot és a meggazdagodást hajszolta, míg A súgó és Flash Gordon egy olyan fantáziavilágba repített, ahol Lucas képzelete szabadon szárnyalhatott.

Miután korábban is kacérkodott a filmkészítés és fényképezés világával, 1967-re Lucas a rendezést választotta főtárgyának, és visszatért alma materébe, az USC-re, hogy a Filmkészítési Programban elkezdje posztgraduális képzését. Számos kisfilmet forgatott ebben az időszakban, melyek közül a THX 1138 4EB gyakorolta a legnagyobb hatást későbbi pályájára. A rövidfilmnek köszönhetően ösztöndíjat kapott a Warner Bros.-tól, s mellé lehetőséget arra, hogy jelen legyen egy egész estés játékfilm forgatásán. A Szivárványvölgyet választotta Francis Ford Coppolától, és ebből szökkent szárba egész pályafutásának legértékesebb barátsága. Az USC-s osztálytársak, köztük Walter Murch, John Milius és Matthew Robbins mind-mind a „filmiskolás nemzedékhez” tartoztak – a leendő filmkészítők közé, akik arról ábrándoztak, hogy lebontják a hollywoodi stúdiórendszert és létrehozzák a maguk decentralizált, művészközpontú filmiparát.

GEORGE LUCAS

Egy nagyon kis városban, Kalifornia szívében nőttem fel. Két filmszínházunk volt, ahová hébe-hóba el is jártunk. Élveztem a filmeket, de nem rögeszmésen vagy ilyesmi. Idősebb koromban már inkább csajozni jártam a moziba; nem igazán tudtam, mi történik a vásznon. A vizualitás viszont mindig érdekelt. Gyerekkoromban hallgattam ezeket a Disney-lemezeket, ahol szólt a történet, mi pedig forgattuk a lapokat és követtük a képeken. Sokat hallgattam a rádiót is. Imádtam elképzelni, mi történik éppen, kitölteni a hézagokat.

Talán tízéves lehettem, amikor tévékészüléket vettünk, bár kezdetben nem nagyon volt mit nézni. Sok westernt adtak. A televízió aranykorában nőttem fel, amit a westernek határoztak meg, szóval, ha valami hatást gyakorolt rám, akkor ezek. Hacsaknem a Flash Gordon és Perils of Pauline sorozatok…{4} innét egyenes út nyílt a Csillagok háborúja, de még inkább Az elveszett frigyláda felé. Leginkább mégis a képzőművészet, a festészet, a fotózás érdekelt – az efféle dolgok. Gyerekkoromban rajzolással múlattam az időt. A szüleim nem engedhettek meg maguknak bébiszittert, ezért, ha elmentek valakihez kártyázni, engem is vittek magukkal. Négy-ötéves koromtól rajzoltam, jól elvoltam ezzel, és érdekelt is, ezért csak a kezembe nyomtak egy papírt és egy ceruzát, hogy foglaljam le magam. Fejben, azt hiszem, mindig is művésznek készültem, amikor történt valami… tudja, vannak olyan meghatározó pillanatok, talán kettő vagy három, amikor új irányban halad tovább az életünk. Velem ez Los Angelesben történt meg, az általános iskola harmadik osztályában.

Emlékei szerint Lucast nem érdekelte sem a tantárgy, sem a tanár előadása. Csak azt látta, hogy valaki áll odakint és beszél, ezért az iskolapad rejtekében inkább azzal foglalkozott, ami igazán érdekelte, és amivel unalmában mindig lefoglalta magát: rajzolgatott.

GEORGE LUCAS

Nem figyeltem oda, és a tanárnő rajtakapott. Úgy döntött, megszégyenít az osztály előtt, ezért azt kérdezte: „Ott meg mi folyik? Mi az, ami fontosabb a tanulásnál? Mit rejtegetsz az asztal alatt?” Én meg azt gondoltam: „Lebuktam, most le fogok bőgni.” A tanárnő azt mondta: „Hozd csak ide”, mire én kivittem neki, amit rajzoltam. Azt kérdezte, „Oké, mi ez az egész?”, én meg azt feleltem: „Jó, szóval ezek itt a cowboyok, akik az indiánokat üldözik egy szakadék szélén, és a cowboyok lövöldöznek az indiánokra, az indiánok meg bombázzák a cowboyokat” – rettenetesen élveztem. Ekkor a tanárnő valami hihetetlen dolgot tett. Azt mondta: „Oké, üres papírt teszünk az állványra és minden szerdán kapsz tizenöt percet, hogy rajzolj egy történetet az osztálynak, de oda kell figyelned az órán.” Én meg: „Oké.” Ha másként reagál, figyelembe véve, milyen passzban voltam akkoriban, nem tudom, mi lett volna belőlem.

BRIAN JAY JONES

Az a felismerés terelte ebbe az irányba, s végül amiatt vált ilyen filmkészítővé, hogy neki kell uralnia a narratívát. Ez határozta meg az egész életét. Amikor végül összetörte a kocsiját, ráeszmélt, hogy össze kell kapnia magát.

GEORGE LUCAS

Semmit sem tudtam a filmekről. Semmit sem tudtam, de szerettem mindenfélét építeni. Kiskoromban házakat és bunkereket meg autóverseny-pályákat, játszósátrakat, sakk-készleteket, mindenfélét. Szerettem megmunkálni a fát. Kicsit idősebb koromban autókat kezdtem építeni és bütykölni, vonzott a versenyzés és az ilyenek. Aztán volt egy balesetem, és rájöttem, hogy változtatnom kell az életemen.

BRIAN JAY JONES

Minden törekvésének az lett a célja, hogy uralja az életét, ő legyen a főnök, mindenek felett teljes kontrollt gyakoroljon. A film illett ebbe a vonulatba, mert kiderült, hogy jó benne. Ha összevetjük Spielberggel, érdekes megfigyelni, hogy Spielberg már nyolcéves korában lefilmezte a játék vonatait, ahogy egymásnak mentek. Lucas nem tett semmi ilyet. Neki fogaskerekek pörögtek a fejében. Imádta az autókat, imádta a motorokat, és lényegében arra építette fel a jövőjét, hogy miközben az apja ezüsttálcán kínálta neki a lehetőséget, ő fellázadt ellene, mert csak így uralhatta a saját sorsát. Másként az apja tette volna. Vader és Luke máris megjelent. Az apja úgy gondolta, eleve el van rendelve a jövője, ő azonban ki akart törni a korlátok közül. Emiatt tanult rosszul az iskolában, mert már egészen fiatalon fellázadt ellene.

DALE POLLOCK

A kontroll jelentett számára mindent, s ez az egész pályája során így maradt. Mindent egy személyben akar eldönteni, még a szereplő jelmezének legapróbb részletét is. Ez különbözteti meg a stúdióktól: ő kontrollál vagy kontrollált mindent, nem a részvényesek milliói. Egyedül ő. Egyszer megkérdeztem tőle: „Sosem gondolt arra, hogy bevezesse a Lucasfilmet a tőzsdére?” Úgy nézett rám, mintha meghibbantam volna. „Miért tenném?” „Hát, mert így egy csomó pénzt szerezhetne.” Mire ő: „Lehet, de nekem is van pénzem. Miért használnám másét?” Tényleg, miért?

GEORGE LUCAS

A filmkészítésről szól az életem, és rengeteg történet van még a fejemben, ami remélhetőleg kipattan onnét, mielőtt lejár az időm. Lényegében az a kérdés, hogyan tudok mindent elmesélni abban az időben, ami még hátravan. „Valahogy” mindig olyan cégeket alapítottam és olyan technológiákat fejlesztettem, amik hozzásegítettek ahhoz, hogy elkészítsem a számomra fontos filmeket. Sosem terveztem el előre, hogy „innét ide szeretnék eljutni és ehhez ezt meg ezt kell tennem”. A legfőbb motivációm az, hogy egy csomó történetet el akarok mesélni, és legközelebb ezt fogom megcsinálni. Csak erre fókuszálok.

BRIAN JAY JONES

A róla szóló kedvenc történetemben azt mondja: „Megnézem ezeket a filmeket a saját stúdiómban itt a Skywalker Ranchen, azután elmegyek a modestói moziba, és a hang valami borzalmas. Mi ez az egész?” Mire a mozisok: „Nekünk nincs olyan hangrendszerünk, mint neked, a mozis hangrendszerek csapnivalók.” Mire ő: „Akkor minden stúdiónak, minden mozinak ez a hangrendszer kell”, és ráveszi őket, hogy beruházzanak rá. Pedig a folyamatnak erre a részére tényleg nincs hatással. Mármint nem lehetne hatással, mégis van. Számomra ez a hihetetlen. Megtanultam, hogy vele kapcsolatban minden így működik: képes befolyást gyakorolni szó szerint mindenre. „Nincs ilyen hangrendszer? Oké, akkor kitalálok egyet én.” Folyton ezt csinálja.

GEORGE LUCAS

Amint önállósodtam, először csak egy kis vetítőtermet csináltunk a házban, azután betettünk egy hangkeverő pultot, és lassan felépítettünk mindent, mert nem tudtuk hol keverni a hangot. Keresnünk kellett egy helyet a vágáshoz is. Szó szerint kiköltöztem a vadonba, hogy én magam teremtsem meg a filmkészítés felvételeit. Nehezen ment. Akkoriban nagyon drága volt a felszerelés, nagyon drága az egész folyamat, az évek során ezért is fejlesztettem egy csomó új technológiát, hogy egyszerűbbé és olcsóbbá tegyem. Sokkal egyszerűbb folyamatot akartam. Lényegében így született meg a cég.

BRIAN JAY JONES

Számomra a THX Sound egész koncepciója döbbenetes. Azt mondta: „Igen, én THX-et használok.” Mindig azt hittem, a felszerelésre gondol, de nem. Csak a specifikációkra. Azt mondta a mozisoknak: „Ismerem a paramétereket, ti pedig fizetni fogtok, hogy azok alapján alakítsátok át a hangrendszert. Ja, és tudjátok, melyik film szól majd óriásit THX-en? Az a címe, hogy A Jedi visszatér.” Bizonyos értelemben jóra használta a befolyását, hogy a filmek tényleg döbbenetesen szóljanak, és ne csak az övéi, de a többi is. Fontosnak tartotta ezt a filmek élvezhetősége miatt, de közben persze fegyverként használta a Jedit. Ugyanezt tette később a digitális filmmel. „Mindenkinek kell egy digitális vetítőgép. Nektek is ilyen projektorokat kell használnotok, szerezzétek be őket. Van egy új film, a Star Wars I. rész, az már digitálisban fog kijönni.” Micsoda véletlen! Folyton ezt csinálja. Teljesen elképesztő, hiszen bárhonnan nézzük, ebbe nem lenne beleszólása, mégis ragaszkodik hozzá, ők pedig belemennek. Egyszerűen hihetetlen.

GEORGE LUCAS

Nem akartam, hogy közöm legyen Hollywoodhoz, és soha egyetlen filmet se csináltam Hollywoodban. Ennek köszönhetően a saját cuccomat kellett használnom, ezért azt mondtam: „Miért használnánk a meglévő eszközöket, ha csinálhatunk jobbakat is?”

MARK HAMILL

(színész, „Luke Skywalker”)

Azt gondoltam róla, hogy hihetetlenül tehetséges filmkészítő. Ismertem az American Graffitit és fantasztikusnak tartottam a Csillagok háborúja forgatókönyvét. George Lucas neve állt rajta, nem tudtam, hogy Gloria Katz és Willard Huyck is besegített. Ők írták a komikus párbeszédeket, amikor a szereplők egymást húzzák. Azt gondoltam, hogy George hihetetlenül briliáns filmes. Abban, amit csinál, nincs nála jobb, amiért mélyen tiszteltem.

Lucast ugyanilyen mély tisztelet, sőt barátság fűzte egy másik fiatal fenegyerekhez s egyben a mentorához, az író és rendező Francis Ford Coppolához, aki kulcsszerepet játszott karrierje elindításában. Coppola 1939. április 7-én született, a detroiti filharmonikusoknál fuvolázó Carmine Coppola és egy igazi olasz „mamma” gyermekeként. Az ifjú Francis irigylésre méltóan kivételezett bohém életet élt, ami a művészetek és a kultúra körül forgott. Miután egészen fiatalon elkapta a járványos gyermekbénulást, gyermekkora jó részét ágyban töltötte, ezért kiemelt szerep jutott a képzeletének. Ekkoriban már tudták gyógyítani a gyermekbénulást, így később már semmi sem állt reményei, törekvései és becsvágya útjába. Ellentétben majdani barátjával, George Lucasszal, őt mindig is arra bátorították, hogy lépjen művészi pályára.

Az 1960-as években Coppola Los Angelesbe költözött, hogy filmművészeti tanulmányokat folytasson az UCLA filmiskolán. Amikor az UCLA-s diák által írt legjobb forgatókönyv kategóriában elnyerte az éves Samuel Goldwyn-díjat a Pilma, Pilmával, a Seven Arts megbízta azzal, hogy adaptálja Carson McCullers Tükörkép egy aranyos szempárban című regényét a Marlon Brando főszereplésével készült film számára. Ez vezetett el a Pattonhöz (amit Edmund H. Northszal közösen jegyzett), amiért a legjobb adaptált forgatókönyv kategóriájában megkapta az Oscart.

GEORGE LUCAS

Francis csak úgy öt évvel lehet idősebb nálam, mégis ő volt az első filmiskolás, aki ténylegesen bejutott a filmiparba. Íróként kezdett dolgozni egy kanadai cégnél, a Seven Artsnál, miután a UCLA-n elnyerte a Samuel Goldwyn írói ösztöndíjat. Megbízták azzal, hogy „Most vettük ezt a regényt, csinálj belőle forgatókönyvet. Két hét múlva legyen kész”. Lényegében ebből élt, közben próbálta rávenni őket, hadd rendezzen, és írt néhány emlékezetes filmet, mint a Párizs ég? és a Patton. A munkáit persze odaadták egy másik írónak is azzal, hogy „Van ez a forgatókönyv. Kész van, de át kell írni”. Innét jutott el oda, hogy megrendezhette a Szivárványvölgyet. S amilyen az élet, a Seven Arts felvásárolta a Warner Bros.-t.

HOWARD KAZANJIAN

(producer, A Jedi visszatér)

George-dzsal a USC Cinemán találkoztunk, ami ma már Filmművészeti Főiskola. Egy évvel alattam járt, de az 1960-as években csak hetvenöten választották főtárgynak a filmművészetet. Mindenki ismert mindenkit, összejártak az osztályok, közös programjaink voltak. Lediplomáztam, és bekerültem a legelső rendezőasszisztensi képzési programba. Tizennyolc hónappal később találkoztunk Lucasszal a Warnernél, a stúdióban, ahol elnyert egy hat hónapos USC/WB ösztöndíjat. Én akkor a Szivárványvölgy rendezőasszisztenseként dolgoztam. George felhívott, és megkérdezte, eljöhet-e a forgatásra, én meg persze igent mondtam, és bemutattam Francis Coppolának. A többi már történelem.

GEORGE LUCAS

Nyárra kaptam egy ösztöndíjat a Warnertől, hogy hat hónapon át a Warner Bros.-nál dolgozhassak, ahol beosztottak volna egy részlegre – forgatókönyves, operatőr, vágó –, és a profiktól eltanulhattam a szakmát. Aztán kiderült, hogy a stúdió bezárt. Jack Warner lelépett, és megállt minden. Az összes részleget bezárták. Nem volt ott senki. Ami azt illeti, éppen Jack Warner távozásának napján érkeztem. „Mi folyik itt?”, kérdeztem, mire ők: „Kipakoljuk Jack Warnert az irodájából.” A Seven Arts pont azon a héten vette át a céget, szóval azt mondták: „Nem tudunk mit kezdeni veled, mert zárva van az összes részleg.”

Nem maradt más, csak a filmgyár, ahol egyetlen forgatás zajlott: a Szivárványvölgy. Lucas itt találkozott először Coppolával. Nem szólt mellette más, csak hogy korábban, egy másik ösztöndíjjal Carl Foremannek dolgozott a Columbia Picturesnél, és dokumentumfilmeket forgatott, amit élvezetesnek talált. Kár, hogy a Szivárványvölgy forgatása során nem akadt semmi tennivalója azon kívül, hogy ücsörgött és nézte a többieket. Néhány nap után el is kalandoztak a gondolatai.

GEORGE LUCAS

Járkálni kezdtem, és eljutottam az animációs részlegre, ahol a filmiskolát kezdtem, és éppen üresen állt. Azt mondtam, „Oké, hagyjuk az egészet, majd elmegyek az animációs részlegre, összekaparom a maradékot és forgatok egy filmet”. Akkoriban a film nagyon költséges mulatságnak számított, egy független film esetében legalább 150-200 ezer dollárba került csak a nyersanyag, az előhívás, a kamerabérlet meg a többi. Ez egyszerűen lehetetlenné tette a filmkészítést, mert nem tudtunk előhúzni a zsebünkből több százezer dollárt. Ezért aztán mindenki ellopkodta a maradékot – amikor végeznek a forgatással, hozzá lehet jutni ahhoz, ami a kamerában maradt. Tíz-húsz méter filmhez, amennyi van. Szépen összeragasztjuk a végeket, és forgatunk rájuk egy filmet.

Francis megtudta, és elővett. „Hallom, jártál az animációs részlegen. Mi ez az egész?” Megmondtam neki: „Szerintem ez itt unalmas. Végeztem, nem akarok hollywoodi filmeket csinálni. Kicsit sem érdekel.” Persze ez még az 1960-as években volt, amikor mind utáltuk a rendszert. A filmiskolában is minden létező módon gyűlöltük, ezért sem akartam egy stúdiónak dolgozni. Nem bírtam a stúdiókat, nem bírtam a rendszert, nem bírtam a filmjeiket. Azt mondtam: „Dokumentumfilmes operatőr leszek, kísérleti filmeket forgatok. Nem szeretem a karakterdrámákat. Nem szeretem a cselekményt. Nem nekem való. A filmezés lényege érdekel, nem egy színdarab fényképezése, egy könyv fényképezése. Annak megvan a saját médiuma.” Mondtam ezt egy színpadi rendezőnek és írónak, mégis kialakult köztünk a kötelék, mert az operatőri munka, a vágás, a színészvezetés és forgatókönyvírás mind kapcsolódik egymáshoz, amikor filmet készítünk. Ezért remekül kiegészítettük egymást: én abban voltam igazán jó, amiről ő nem sokat tudott, ő meg abban, amiről én nem tudtam semmit, merthogy nem is akartam. Így lettem az asszisztense. Ezzel együtt mindketten fiatalok voltunk, a stábban meg mindenki más hatvan és a halál között, le is néztek minket, mintha nem emberek lennénk. Végül befejeztük azt a filmet, amit csinált, azután mentünk, és forgattunk egy másikat egész Amerikában.

Az a film lett Az esőemberek, amit 1969-ben mutattak be Shirley Knight, James Caan, Robert Duvall és Robert Modica főszereplésével. A nyolcfős stáb – így Coppola és Lucas – New Yorkban kezdett, és átutazta az egész országot. Miután Nebraskában kötött ki, úgy döntött, kibérel egy kis raktárépületet, és stúdióvá alakítja, hogy itt rakja össze a filmet.

JONATHAN RINZLER

(író, Így készült a Csillagok háborúja)

Úgy gondolom, Coppola, Spielberg és Lucas bizonyos szempontból olyanok, mint a testvérek. Szeretik egymást, de ezért folyton vetélkednek. Ha az egyik azt mondja, „Ezt fogom csinálni”, a másik rákontráz, „Akkor én csinálom előbb!”. Közben persze mindenben segítik egymást, ahogy jó testvérekhez illik.

GEORGE LUCAS

San Francisco közelében születtem és nőttem fel, oda akartam visszatérni. El kellett mennem egy ottani konferenciára, ahol véletlenül összefutottam és beszéltem John Kortyval, aki helyi filmesként független játékfilmeket forgatott. Amikor visszatértem, azt mondtam Francisnek: „Nekünk is ez kell. Ne menjünk vissza Hollywoodba!” Nem is mentünk. San Francisco tökéletes hely volt, igazi bohém környezet. Szóval csak eljöttünk a nebraskai Ogallalából és beköltöztünk egyenesen San Franciscóba, ahol próbáltunk függetlenedni a stúdióktól. Amikor elkezdtünk visszajárni a stúdiókhoz, és pénzt kunyeráltunk, akkor sem akartuk, hogy bármibe is beleszólásuk legyen, hogy megjelenjenek és nyaggassanak, vagy bármi. Összehoztunk egy kis stúdiót, és esélyt kaptam, hogy forgassunk egy filmet. Azt mondtam: „Úgy csinálom meg, hogy félig kísérleti film legyen, félig játékfilm. Erre többé úgysem lesz esélyem, talán még arra sem, hogy filmet forgassak.” Mint kiderült, olyan filmet készítettem, amit manapság „kultuszfilmnek” neveznek, de akkoriban csődbe vitte a cégünket, és más irányba terelt minket. Ez volt a THX 1138.

A vállalat pedig, ahol Lucas elkészíthette diákkori vizsgafilmjének egész estés változatát, az American Zoetrope. A Cinefantastique magazin így jellemezte a film cselekményét: „A THX 1138 groteszk betekintés egy későbbi évszázadba és egy olyan civilizációba, mely a föld alá kényszerül, kopasz polgárai a számítógépek felügyelete és a kötelező tudatmódosító szerek hatása alatt élnek, miközben a robotrendőrség gondoskodik arról, hogy senki ne lógjon ki a sorból… A történet főhőse Robert Duvall – ő játssza THX 1138-at egy olyan társadalomban, ahol nevek helyett előtagot és számjegyeket használnak – menekülni próbál bedrogozott állapotából, így megismeri a szeretetet, ami ebben az embertelen környezetben ismeretlen, sőt tiltott érzelemnek számít, s végül megkísérel elszökni az egész föld alatti világból.”

GEORGE LUCAS

A THX 1138 készítése során azt az elsődleges megközelítést alkalmaztam, hogy egyfajta cinema verité legyen a jövőről, amilyet egy leendő dokumentumfilmes stáb forgatna a karakterekről. Technológiai értelemben viszont egy modern hatású, részletesen kidolgozott dokumentumfilmet képzeltem el. Fontos számomra a vizualitás, és nem gondolom, hogy egy dokumentumfilmnek rosszul kell kinéznie, ha hű akar maradni a valósághoz. Lehet egyszerre látványos és valóságos. Lényegében így közelítettem meg a forgatás minden aspektusát – a díszleteket, a színészeket, a jelmezeket, mindent. Olyan filmet akartam, ami technikai értelemben modernnek és profinak hat. Úgy éreztem, a film realizmusának jót tesz, ha a színészek és környezetük kicsit karcosnak, vagy akár mocskosnak tűnik, amilyen az általunk ábrázolt társadalom. Senkit sem sminkeltünk, hogy ne tűnjenek túl sterilnek. Egy film sem pontosan olyan, amilyennek elképzeljük, de néhány apró kivételtől eltekintve a THX nagyjából úgy sikerült, ahogyan a fejemben elképzeltem, hála kivételes munkatársaimnak – meg egy nagy adag szerencsének.

Ez a szerencse sajnos nem kísérte el az 1971-ben bemutatott kész filmet. A stúdió nem értette, a közönség nagy ívben elkerülte. Lucast mégis a stúdióvezetők szüntelen akadékoskodása hozta ki legjobban a sodrából.

GEORGE LUCAS

A THX kiborította őket, ezért megpróbálták újravágni és lerövidíteni. „Úgysem értenek belőle semmit, miért akarják lerövidíteni? Ennek semmi értelme.” Mire ők: „Jogunk van hozzá.” „Tudják, én szívemet-lelkemet beletettem ebbe az egészbe, nekem ez tényleg fontos. Maguk meg csak idejönnek, és nekünk esnek, mintha semmibe nem lenne beleszólásunk.” Tényleg felbosszantottak. Ugyanezt csinálták az American Graffitivel is, csak mert pocsék filmnek tartották. Feltették a polcra és kivágtak belőle öt percet. Úgy látszik, ez a varázsszámuk.

ERIC TOWNSEND

(író, Így készült a Star Wars – Idővonal)

A THX 1138-at 1971. március 11-én mutatták be. Kudarcának köszönhetően a Warner Bros. úgy döntött, kiszáll az American Zoetrope-ból. A stúdió visszakérte Coppolától azt a 300 000 dollárt is, amit több más film, köztük az Apokalipszis most és A fekete paripa előkészítésére utalt ki.

Coppola, Lucas és minden érintett kényes helyzetbe került, amikor a Warner visszakövetelte a pénzét, ám eközben Lucas nagyon is sokat tanult mentorától, különösen a forgatókönyvírás és a színészvezetés terén. Karrierjük ezután váratlan fordulatot vett, amikor Robert Evans a Paramount Picturestől esélyt adott Coppolának, hogy adaptálja Mario Puzo bestsellerét, A keresztapát – amivel 1972-ben elnyerte a legjobb filmnek járó Oscart –, majd két évvel később leforgassa a komoly kritikai sikert arató és szintén Oscar-díjas folytatást, A keresztapa II.-t.

GARY KURTZ

(producer, American Graffiti, Csillagok háborúja)

A Warnernek nem tetszett a THX, amikor először kijött, aztán a film áldozatul esett a viszálynak a Warner Bros. és Francis Coppola produkciós cége között, amikor a stúdió kihátrált a finanszírozásból. Ez lett az együttműködésük keretében leforgatott egyetlen film. Nagyjából akkor készült el, amikor kiestek a pikszisből. A stúdió nem értette és nem tudott mit kezdeni vele. Az előzetes vetítéseken jól szerepelt, de rögtön ezután bevonták.

GEORGE LUCAS

Nagyon fontosnak találtam az írást és a rendezést, Francis mégsem győzött meg teljesen arról, hogy ez a fajta filmkészítés érdekel. A THX után csődbe ment a cégünk, és pénzt kellett csinálnunk. Én nem csinálhattam pénzt. Nem köthettem le magam. Az ég szerelmére, még volt vagy egy évem az iskolából! Azt mondtam: „Francis, te vagy a rendező. Neked kell találnod melót és fizetni a kölcsönöket.” Azt felelte: „Hát, felkínáltak valamit. Valami gengszterfilm, de legalább olasz, és szeretem a spagettifilmes jeleneteket meg a többit, ráadásul jól fizet.” „Nos, nemigen van választásod”, mondtam, bár nem nagyon akarta megcsinálni. Csak akkor szerződtették le rendezőnek, de a rendezésnél sokkal többet tett. Dolgozott a forgatókönyvön, a szereposztáson, közben harcolt a stúdióval. Tényleg nem sokszor láttam, hogy egy rendezőnek ilyeneken kelljen keresztülmennie, miközben folyamatosan próbálják kitúrni a filmből, a stúdiós fejesei beleszólnak mindenbe, tényleg minden áldott nap harcolnia kell. A stúdió ki nem állta a szereplőket, ki nem állta a zenét, ki nem állta a sztorit. Utált mindent, amit csak csinált. A vérét hullatta azért a filmért, de legalább olyan lett, amilyennek akarta.

Akkoriban azt mondta nekem: „Nem hinném, hogy ezekkel a kísérleti filmekkel kéne foglalkoznod, ezzel a sok fura témával, amit senki sem ért. Nem kéne tudományos-fantasztikus filmeket forgatnod mindenféle robotokkal meg művészieskedéssel. Szerintem csinálj inkább vígjátékot.” Mire én: „Nem nagyon van mit leforgatnom, de írhatok egy forgatókönyvet.” Akkor kezdtem dolgozni az American Graffitin, ami arról szól, hogyan nőttem fel. Azt gondoltam, legalább lesz valami hasznuk azoknak az éveknek, amikor céltalanul furikáztam a főutcán. Bár felajánlottak pénzes hollywoodi munkákat is, úgy döntöttem, inkább ezt akarom megcsinálni. Előbb elköteleztem magam, azután rászántam pár évet, hogy a stúdiókat is meggyőzzem erről.

JONATHAN RINZLER

Ez teszi olyan nagyszerűvé a Csillagok háborúját: mega-franchise, hatalmas üzlet, de a többivel ellentétben eredeti anyag, amit egyetlen ember talált ki; az ő sajátos prizmáján át látjuk, miközben a szíve mélyén megmarad annak a független filmesnek, aki a főiskola óta volt. Érdemes megemlíteni, hogy George legközelebbi barátai közül sokan úgy gondolják, óriási kár, hogy a Csillagok háborúja ekkora siker lett. Ez megakadályozta abban, hogy leforgasson más filmeket, amik még elvontabbak, eredetibbek és érdekesebbek lehettek volna – mint az American Graffiti és a THX. Ezek bizonyos szempontból közelebb is álltak hozzá.

ERIC TOWNSEND

1971 májusában George és felesége, Marcia Európába utazott, mert a THX 1138 szerepelt a cannes-i filmfesztiválon. Úton Cannes felé eltöltöttek egy hetet Francis Ford Coppolával, aki A keresztapát forgatta New Yorkban. Ha már itt jártak, Lucas leszervezett egy tárgyalást David Pickerrel, a United Artists elnökével, hogy megvitassák az American Graffiti ötletét. Azután, már Cannes-ban, felhívta Pickert és találkozott vele a hotelszobájában, ahol ők ketten újra átbeszélték az American Graffitit. Ennek eredményeként Lucas kapott 5000 dollárt a forgatókönyv megírására, másik 5000-et, miután a forgatókönyv elkészült, és további 15 000-et, ha a film valaha elkészült. A tervek szerint két filmre szólt volna az együttműködés: az American Graffitire és egy Flash Gordon-szerű űrfantasyre. Komolyan gondolhatták a dolgot, mert augusztusban be is jegyeztették az MPAA-nál a The Star Wars címet Lucas távoli és ködös űrfantáziájához.

Noha a szerződés megköttetett Lucas – illetve a nemrég alakult Lucasfilm, Ltd. – és a United Artists között, amikor 1972 elején kézhez vette az elkészült szkriptet, a stúdió inkább passzolt. Ezután a forgatókönyv a Universalhoz került, amely szintén lemondott róla. 1973. május 29-én a UA is hivatalosan nemet mondott a The Star Warsra.

ERIC TOWNSEND

A keresztapát bemutatták, Coppola óriási kritikai és anyagi sikert aratott. A Universal meggondolta magát az American Graffiti kapcsán, miután feltételezte, hogy Lucas producerként a barátját is bevonja a munkába. A forgatás 1972. június 26. és 1972. augusztus 4. között zajlott.

BRIAN JAY JONES

Az American Graffiti elég kisszabású maradt ahhoz, hogy Lucas lényegében mindent felügyelhessen, emellett bölcsen bevonta társproducernek Gary Kurtzt, aki odafigyelt a számtalan apró részletre, amire talán ő is gondolt, de Gary Kurtz biztosan. Ez is olyasmi, amit bírok az American Graffitiben és bírok Lucasban. Coppola megmondta neki: „Senki sem fog komoly rendezőnek tartani, amíg nem tudsz írni.” Az American Graffiti és minden, amit Lucas csinált, eredeti forgatókönyvön, eredeti sztorin alapult. Még Az elveszett frigyláda fosztogatói is az ő eredeti koncepciója és története. Eközben Coppola leforgatta A keresztapát, leforgatta A kívülállókat – ő az, akinek a filmjei regényeken alapulnak. Hát nem ironikus?

Akárhogy is, a Graffiti forgatókönyvét Lucas írta, aki felismerte saját alkalmatlanságát, ezért kipofozásra átadta Gloria Katznek és Willard Huycknak, akik ugyanúgy felturbózták, mint a Csillagok háborúját. Ebből is látható, hogy tisztában van az erősségeivel, de ugyanúgy hisz az együttműködésben is. Azt mondja: „Itt ez a jó sztori, de vannak vele gondok. Majd ti megoldjátok.” A projekt így is elég szerény maradt ahhoz, hogy szinte mindent ő felügyeljen, de közben megtanulhatta, hogyan forgathat ütőképes filmet. Ekkor kezdte igazán megérteni és értékelni például a jó hangvágás fontosságát. Walter Murch személyében rátalált az ideális munkatársra, akivel azt mondták: „Mi fogjuk rögzíteni a zenét, a rock and rollt.” Milyen már, hogy Lucas megszerezte az összes zeneszám jogát! Hihetetlen, erre Murch azt mondta, hogy „úgy fog hangzani minden, mintha az autórádióból vagy az iskolai buli hangszórójából jönne”. Mindenfélét varázsoltak ahhoz, hogy a zene minél szervesebben illeszkedjen a filmbe. Imádom azt a sztorit, amiben a hátsó udvaron, kötélen lóbálták a hangszórókat, így imitálták a hangokat, mintha elhaladó autókból jönnének. Rengeteg innovatív munkát fektettek ebbe, így Lucas talán még inkább megbecsülte és értékelte a folyamatot.

Az elsők között tulajdonított komoly értéket a mozihangzásnak, ami végül a THX-ben (a digitális hangminősítési rendszerben) csúcsosodott ki. Pontosan tudta, hogy a film ötven százalékban hang. Ez a kapudrogja. Nagyon spéci trükköket tanult ezen a téren, különösen annak fényében, hogy nem rendelkezett annyi pénzzel, amiből úgy szólaltathatta meg és vághatta össze a zenét, ahogy a fejében hallotta.

GEORGE LUCAS

Elkészítettem a filmet, és bemutattuk egy előzetes vetítésen. A közönség odáig volt érte, a stúdió mégis utálta, szerinte így nem lehet bemutatni. Nem is akarták bemutatni. Azt mondták: „Meglátjuk, talán a tévében lemehet mint a hét filmje.” Elvittük a filmet San Franciscóba, de ahelyett, hogy a stúdió vetítőtermében mutattuk volna be, kibéreltünk egy ötszáz fős filmszínházat. Azt mondtuk: „Szóljatok minden barátotoknak, mindenkinek a stúdióban, hogy jöjjön el és nézze meg.” Így az a négy fickó ott ülhetett a nézők között, akik odáig voltak érte. Teljesen megvadultak tőle. Három-négy ilyen vetítéssel átverekedtük magunkat a hirdetési részlegen, a marketingeseken, egészen a produkciós részlegig, ahol egy fejes nemet mondott, de a beosztottjai azt mondták: „Tényleg látnod kell ezt a filmet. Nagyon jó.” Nekik is megszerveztük ugyanezt, míg azt nem mondták: „Oké, forgalmazzuk.”

BRIAN JAY JONES

Az egyik kedvenc történetem az American Graffiti kapcsán, hogy leforgatta a filmet, az öltönyösök meg csak azt hajtogatták: „Senki sem fogja érteni. Van itt négy eltérő karakter, négy eltérő cselekményszál. A harmadik harmadban próbálsz megoldani mindent. Senki sem fogja érteni, mi ez az egész.” Én mindenkinek azt mondom: „Ez egy rész a Seinfeldből.” Értik, hogy értem? Lucas ennyivel mindenki előtt járt, mintha azt mondaná: „Ugyan már, srácok, ne kezeljük úgy a nézőt, mintha idióta lenne. Az emberek érteni fogják, össze fogják rakni. Majd úgy vágjuk, hogy leessen nekik.” Így, ötven évvel később talán nem tűnik túl innovatívnak, de akkoriban mindenki csak vakargatta a fejét. Most meg elnézzük, és mi vakargatjuk a fejünket azzal, hogy „Mit nem lehet ezen érteni?”.

GEORGE LUCAS

1973 augusztusában, a létező legrosszabb időpontban mutatták be, és nem lett bombasiker. Elment, csinált olyan húszmilliót. Épphogy sikeres lett. Húszmillió alatt felejtős. Azzal nem mész semmire. Szóval csinált bő húszmilliót az első héten, a másodikon talán huszonkettőt, a harmadikon huszonötöt, és így tovább egy teljes éven át. Egész évben műsoron tartották, és sosem esett vissza a nézettség. A 700 000 dolláros befektetéssel kerestek 100 milliót, és hirtelen nagyon kapós lettem. Előtte senki sem adott volna munkát.

BRIAN JAY JONES

Lucas sok hasznos trükköt tanult az American Graffitiből a történetvezetés, a narratíva és a filmkészítés folyamata kapcsán. Szeretem a történeteket arról, hogy egy hámban lógott egy autó mellett, az éjszaka közepén, mert így kapta a legjobb beállítást. Miután vége lett a felvételnek, mindenki szétszéledt, csak később jutott eszébe valakinek: „Hé, kiszabadítottuk George-ot?” Keresni kezdték, ő meg békésen aludt a hámban a kocsi oldalánál. Kis híján belehalt abba a forgatásba, ami azért is vicces, mert amúgy utál rendezni. Szerinte a rendezés a legnyomorultabb munka a világon, mégis ezt csinálta egészen addig, míg át nem adhatta valakinek úgy, hogy továbbra is ő irányított minden munkafolyamatot. Szó szerint betegre dolgozta magát a Graffitin, ahogy később a Csillagok háborúja forgatásán is.

Minderre csak rárakott egy púpozott lapáttal a Universal Picturesszel vívott állandó közelharc, beleértve az önkényesnek tűnő döntést, amikor közvetlen a bemutató előtt kivágtak a filmből bő öt percet. Miután az American Graffiti bombasiker lett, a stúdió a vágatlan változat részeként megjelentette azt az öt percet is (így egy további jelenetet Harrison Forddal). Évtizedekkel később, a különleges Star Wars-kiadások nyomán Lucas még az éttermi nyitójelenetet is átgondolta, amikor a film DVD kiadása okán megváltoztatta az égboltot.

BRIAN JAY JONES

Amikor visszanézzük az American Graffitit azzal a visszavágott öt perccel, úgy érezzük, hogy „Oké, az a rész a használtautó-nepperrel tényleg felesleges”, de hát nyilván okkal van ott, ha egyszer az író beleírta. Oké, nem minden szava arany, de csak tudja, mit akart vele. Sorsfordító momentum lett Lucas filmes karrierjében, amikor az öltönyösök belevágtak a filmjébe, csak mert megtehették – az a pillanat, amikor kimondta: „Rohadjatok meg!” Ha rajta múlt, soha többé nem engedett senkinek; soha többé nem hagyta, hogy bárki beleszóljon a vágásba. Szerintem akkor jött el az a pillanat, amikor ő lett George Lucas.

DALE POLLOCK

Ha visszatekintünk a THX-re és az American Graffitire, mindkettő hihetetlenül negatív élmény volt számára. Nekem úgy írta le, hogy olyan, mintha valaki fogná a gyerekemet és megcsonkítaná. Szerintem a THX-et leírta azzal, hogy naiv volt. Úgy érezte, Francis Coppola átverte. Nem hinném, hogy a kész film tükrözte volna, amit akart, de az American Graffiti szó szerint mintha az élete volna. Amikor elkezdték megvagdosni az életét, örökre a stúdiórendszer ellenségévé tették. Tudta, hogy egy stúdióhoz kell fordulnia, ha meg akarja csinálni a Csillagok háborúját. Tudta, hogy sosem lenne képes előteremteni ennyi pénzt, mert még az American Graffiti sem hoz annyit, amennyire a Csillagok háborújához szüksége lenne, de tudta azt is, hogy csak az első filmhez fog kelleni a stúdió. Ha az beüt, a többi már a saját tulajdona lesz. Kezdettől ezt tervezte. Úgy tekintett Ned Tanenre a Universalnél, ahogy egy koncentrációs tábor zsidó túlélője Hitlerre. Sosem tette magát túl ezen. Még ki is mondta: „Elkészítem az első Star Wars-filmet, és az lesz az utolsó alkalom, hogy egy nagy hollywoodi stúdióval dolgozom.”

Második rész

Az eredeti trilógia

1977–1983

2.

Remény és dicsőség:
Csillagok háborúja

„Mellőzd a számokat, jó?”

Francis Ford Coppola természetesen megfejelte A keresztapa és A keresztapa II. sikerét a United Artistsnak forgatott 1979-es vietnami eposzával, az Apokalipszis mosttal, mely grandiózus léptékei ellenére is elmaradt attól, amit Lucas eredetileg tervezett, amikor John Miliusszal az eredeti forgatókönyvet írta. A filmkészítőkben még az is felmerült, hogy 16 mm-es kamerákkal magában Vietnamban, a háború szívében forgatnának. Miután ez nyilván nem valósulhatott meg, egy egészen másfajta háború került a filmvászonra, s bár ez a végtelen űrben zajlott, mégiscsak a vietnami válságban gyökerezett. Lucas nyilvánvalóan a vietnamiakat pártolta, a rosszul felfegyverzett lázadókat, akik egyenlőtlen küzdelmet vívtak egy magasabb rendű haderővel, az amerikaiak Birodalmával.

JONATHAN RINZLER

(író, Így készült a Csillagok háborúja)

[Az Apokalipszis most] Eredetileg George és John Milius ötlete volt. Egészen másként képzelték, mint Coppola. George komolyan le akarta forgatni, egész Hollywoodban népszerűsítette. Mondhatnánk, hogy ez az egyetlen film, amit Lucas nem forgathatott le, csakhogy Coppola végül mégis megtette.

BRIAN JAY JONES

(író, George Lucas: Egy élet)

Érdekes nézni, mennyire ledöbben mindenki, amikor szóba kerül, hogy Lucas dolgozott az Apokalipszis első változatán, meg hogy ő is akarta leforgatni. Amikor elkészült az American Graffitivel, úgy tervezte, hogy a következő film a sorban az Apokalipszis most lesz. Meg akarta csinálni ezt a vietnami filmet, erre Francis ezt is belefoglalta a Warnerrel kötött alkuba: amikor bement a stúdióba és átadott nekik hét szkriptet, az Apokalipszis is közéjük tartozott. Lucas ezt szörnyű igazságtalanságnak találta, és egy újabb szegnek Francis Ford Coppola koporsójában, de szerintem már korábban eltávolodtak egymástól amiatt, ahogyan Coppola az American Zoetrope-ot vezette. Mintha leképezte volna a Beatles és az Apple viszonyát: a sok csillagszemű filmesztéta és léhűtő felélte a pénzét, míg ő egyre azt hajtogatta, hogy „Jaj, de hát független filmesek vagyunk”. Közben mindenki csak vitte a pénzt, biliárdozott és kávézgatott.

JONATHAN RINZLER

Az a szóbeszéd járta, hogy Coppola és Lucas eltávolodott egymástól az Apokalipszis most miatt. [Hallottam, ahogy] Ezt Lucas cáfolta. Mindig is támogatta Coppolát az elkészítésében. Lehetett némi vetélkedés köztük, de ez minden. George 16 mm-essel akarta filmezni, kézi kamerákkal [a vietnami háborúban], és azt szerette volna, hogy sötét szatíra legyen, amilyen a Dr. Strangelove. Az ötletei végül az American Graffiti 2. vietnami jelenetébe kerültek a Varangy sztorival.

BRIAN JAY JONES

Lucast felbőszítette, hogy Coppola olyan könnyelműen bánt a pénzzel, s ez újabb törésvonalat húzott közöttük. „Én nem ezt csinálom a pénzemmel – mondta ki. – Én úgy költöm a pénzt, hogy legalább visszaforgatom a rendszerbe.” Nem gondolta, hogy Coppola is ezt tenné. Az egész Zoetrope-buli közéjük állt, de most már a törésvonalak is látszottak, mert amint készen állt elkészíteni az Apokalipszist és kifejezte iránta az érdeklődését, Coppola közölte vele: „Lekötöttem a filmet, én fogom megcsinálni.” Lucas totálisan kibukott ezen. Tényszerűen tudni lehet, hogy igazságtalannak tartotta a lépést, de mégiscsak Coppola kötötte az üzletet. Szerintem Lucas is ezt tette volna, ha ezen múlik a saját filmjei finanszírozása. Érdekes látni, hogy a Zoetrope közvetlenül a Szelíd motorosok után jött létre, amikor minden a független filmről szólt, aztán hirtelen elszállt a pillanat. Coppola még ott állt elöl és veszettül integetett, de már senki sem követte. Mintha az egész független filmes mozgalom egy szempillantás alatt kipukkadt volna. Mint az 1990-es években, amikor Tarantino és Kevin Smith megjelent ezekkel a nagy független filmekkel, csak az a lendület megmaradt, mert a stúdiók jobban átlátták a folyamatokat, mint az 1960-as évek végén.

JONATHAN RINZLER

Hallották már a történetet a riporterről, aki valamikor a pályafutásuk delén megkérdezte Lucast és Coppolát: „Mihez kezdenének egymilliárd dollárral?” A pontos válaszokra már nem emlékszem, de Coppola valahogy így felelt: „Elkölteném valami gigászira, aztán kölcsön kéne vennem még egymilliárdot!” Lucas meg: „A felét betenném a bankba, aztán gondosan kiszámolnám, hogyan tudnám a legbölcsebben felhasználni a másik felét.”

GEORGE LUCAS

(gyártásvezető, forgatókönyvíró és rendező,
Csillagok háborúja)

[A Csillagok háborújával] Az az ötletem támadt, hogy filmet készítek a mitológiában fellelhető lélektani motívumokról, s hogy manapság mennyire helytállók. A mitológia tényleg csodálatos, mert a szájhagyomány már azelőtt megszületett, hogy megtanultunk volna írni. Homérosz és a többi előtt csak elmeséltük a történeteket. A mesélők elmentek az emberekhez, elmondták a történetet, és cserébe kaptak ingyen vacsorát. Ők ebből éltek, a történetek pedig apáról fiúra szálltak, hogy az emberek tudják, mik a szabályok. Ugyanez a helyzet az egyházzal és minden más hitalapú közösséggel. Az értékek szétsugároztak a családoktól a törzshöz, a törzsektől a városokba, majd onnét az egész országba. Szóval feltettem magamnak a kérdést: „Az emberek még most is úgy gondolkodnak, mint akkoriban?”

RAY MORTON

(főszerkesztő, Script magazin)

A Csillagok háborúja forgatókönyv megírása során Lucas legjelentősebb kreatív döntése az volt, hogy tudatosan egy mitikus struktúrába ágyazta a narratívát. Klasszikus hőstörténetet alkotott, „a hős utazását”, amit Joseph Campbell azonosított Az ezerarcú hős című könyvében, s ami vissza-visszatérő motívum a legendákban, regékben, tündérmesékben szerte a földgolyón. Lucas tovább erősítette a mitikus jelleget, amikor olyan archetipikus karakterekkel népesítette be a történetet, akiknek az előtörténete az egész világ meseörökségében felfedezhető. Véleményem szerint éppen ez a döntés, hogy tudatosan az egyetemes mesehősök és archetípusok köré szervezi B kategóriás narratíváját, tette lehetővé a Csillagok háborújának, hogy ilyen mély és jelentőségteljes kapcsolatba kerüljön a számtalan különböző kultúrában élő számtalan különböző emberrel. A nézőközönség a világ bármely részén találhat és talál is azonosulási pontokat, amire reflektálhat.

GEORGE LUCAS

Folytattam egy kis kutatómunkát – két évembe telt. Egyszerre írtam és kutattam. Tényleg rengeteget tanultam a mitológiáról és a tündérmesékről, s úgy általában, a szociológiáról és a pszichológiáról.

DALE POLLOCK

(író, Égenjáró: George Lucas élete és filmjei)

Elismerést érdemel, amiért rendelkezik a képességgel, hogy felmérje magában a jellemformáló behatásokat, és megtalálja a közös pontokat a világon szerteszét élő milliókkal, akik ugyanúgy azonosulnak ezekkel. Egészen hihetetlen, hogy az első Csillagok háborúja film strukturális és mitikus elemeivel képes volt vonzást gyakorolni egy globális nézőközönségre, melynek tagjai nem is különbözhetnének jobban tőle vagy az általa kitalált karakterektől.

RAY MORTON

Lucas azzal is erősítette a Csillagok háborúja kulturális egyetemességét, hogy narratívájának számos elemét a magasirodalomból, a különféle filozófiákból és vallási irányzatokból, továbbá az olyan popkulturális médiumokból vette át, mint a tévésorozatok vagy a képregények. Ezt a folyamatot vitte tovább a fim forgatása során is, amikor számtalan vizuális utalást, filmes és egyéb idézetet épített be, miközben a filmtörténet valamennyi korszakának filmkészítési technikáját hasznosította, a némafilmtől egészen napjainkig. Ezek az ismerős referenciák további kapaszkodókat kínáltak a nézőknek, hogy tudatos és tudattalan szinten egyaránt kapcsolódni tudjanak a filmhez.

GEORGE LUCAS

A pszichológiai motívum mindenben hangsúlyosan jelen van, és működik. Amikor elmesélünk egy történetet, ami unalmas és mindenki elalszik rajta, azt mondjuk: „Oké, ezt vágjuk ki.” Így is teszünk. Aztán azt mondjuk: „Van ez a rész, ahol ott mereng az anyja felett és meg akarja ölni az apját – ez bezzeg mindenkinek tetszik.” Tartsuk meg! Eleinte senki sem tudta, mi a dolog nyitja, miért csalják ki a közönségből az érzelmi reakciót, aztán jött Freud és mindenki rájött: „Ja, ezek a lélektani motívumok.” Freud jó ideje jelen van, de ezek a sztorik ma is ütnek. Többnyire a jó és a rossz harcáról szólnak, meg persze a hősökről.

RAY MORTON

Ráadásul buli. A Csillagok háborúja valóban szórakoztató film: izgalmas, fordulatos, mókás, képzeletgazdag, meglepő és olykor ijesztő. Minden egyéb szándékán felül Lucas azt akarta, hogy a közönség jól érezze magát, és ezt a célt túl is teljesítette. Nyilván nem én mutatok rá először, hogy egy évtizednyi karcos, realista és sokszor lehangoló film után mindenki üdítően frissnek és felvillanyozónak tartotta ezt a fajta derűsen könnyed, optimista szórakozást, ami bizonyára nagyban hozzájárult a Csillagok háborúja hihetetlen sikeréhez.

BRIAN JAY JONES

Lucast ekkortájt sok különféle projekt foglalkoztatta, de folyton visszatért a Csillagok háborújához, amit nem igazán tudott elmagyarázni senkinek. Egész életében filmet akart forgatni arról a mitológiai alapról, amire az egész felépül. Randall Kleiser, akivel egy kollégiumi szobában laktak a USC-n, azt mondta: „Lucas a felső ágyon aludt, és amennyire emlékszem, mindig kis rohamosztagosokat rajzolt…” Randall Kleiser vagy negyven éve meséli ezt a történetet. Visszakövettem az eredetét, de a ritka alkalmakkor, amikor hallott erről, Lucas kapásból megcáfolta. „Nem, akkor még nem. Akkoriban inkább autókat rajzoltam.” Lucas kipukkasztotta a saját mitológiáját, akár így akarta, akár nem. Az ember hajlamos romantikus képzeteket társítani a folyamathoz: mintha csak egy filmen látná, amint az ifjú George Lucas felébred az éjszaka közepén, felsejlenek a fények, és Ben Kenobi szelleme ott áll a gardrób tükrében. „Ifjú George, készíteni fogsz egy filmet…” Lucas viszont nem valami romantikus alkat, amikor minden vágya elkészíteni egy filmet. Amikor elhatározza magát, úgy viszonyul hozzá, mint kutya a csontjához, a narratíva pedig folyamatosan alakul.

GEORGE LUCAS

Eredetileg egy Flash Gordon-filmet akartam az összes csicsával, de nem tudtam megszerezni a jogokat. Így aztán kutatni kezdtem, visszamentem a múltba, és rájöttem, hogy Alex Raymond (aki megalkotta az újságokban megjelenő eredeti Flash Gordon-képregényeket) honnét vette az ötletet. Kiderítettem, hogy elsősorban Edgar Rice Burroughs műveiből s azon belül különösen a John Carter-regénysorozatból merített ihletet. Elolvastam a könyveket, mielőtt rájöttem, hogy Burroughs is egy tudományos-fantasztikus regényből, a Gulliver a Marsonból merített, amit Edwin Arnold írt és 1905-ben jelent meg. Ameddig vissza tudtam követni, ezen a műfajon belül ez volt az első történet. Jules Verne egészen közel járt, de sosem írt olyat, hogy egy hős űrbéli teremtményekkel harcol vagy különféle kalandokat él át egy távoli bolygón. Ebből az alapötletből egy egészen új műfaj született.

GARY KURTZ

(producer, Csillagok háborúja, A Birodalom visszavág)

Űroperát szerettünk volna látni, csakhogy a tudományos-fantasztikus film a posztapokaliptikus világ felé fordult, és iszonyú nyomasztó lett. Az 1956-os Tiltott bolygó óta nem készült fellelkesítő űropera.

RAY MORTON

Lucas egyik nagy újítása, hogy űroperájába ültette a régimódi filmsorozatok érzésvilágát és kifejezésmódját – különösen azzal, hogy a forgatókönyv és a film elején a Buck Rogers- és a Flash Gordon-filmekéhez hasonló szöveggel felvázolta a háttértörténetet, majd úgy strukturálta a cselekményt, hogy minden tíz-tizenöt percre jusson izgalmas akciójelenet (amit ráadásul gyakran függőben hagyott), ettől a nézőnek olyan érzése támadt, mintha gyors egymásutánban végignézte volna egy rég elfeledett filmsorozat felújított epizódjait.

GEORGE LUCAS

A Csillagok háborúja a jó és a rossz harcáról szól; arról, mi teszi a hőst hőssé. Mi a barátság? Feláldoznánk magunkat egy közös cél érdekében? Csupa igazán egyszerű kérdés, amire a film egyértelmű válaszokat ad. Csakhogy ezek a válaszok sokak számára nem olyan egyértelműek, ha nincs minden nemzedékben valaki, aki elmondja, miben hisz ez az ország, miben hiszünk mi. A Csillagok háborúja olyan formába önti ezeket az igazságokat, ami mindenki számára könnyen elfogadható; ebből a szempontból nem alkalmazza a kortárs megközelítést, hogy bármi lehet vita tárgya. Az egész világot bejárhatta, mert mindenütt azt mondták: „Ezekkel az értékekkel én is azonosulni tudok.” A világon a legtöbb ember pontosan ebben hisz, és ezeken a közös meggyőződéseken osztozik.

Ahogy a Csillagok háborúja formálódott Lucas képzeletében, fontos szerepet kapott az a beszélgetés, amit még nyolcéves korában folytatott le az édesanyjával, miután megkérdezte tőle: ha csak egyetlen Isten van, miért létezik ennyiféle vallás?

GEORGE LUCAS

Azóta nem hagyott nyugodni ez a kérdés. Ha a mélyére ásunk, a legtöbben azt kérdezik: „Mi a különbség egy síita és egy szunnita között? Egy katolikus és egy protestáns között? Mind ugyanabban a zsidó Istenben hiszünk? De akkor mi van a zsidó Istennel és a még korábbi istenekkel?” Buddha egy kicsit más, de végső soron, ha az egyetlen Istenre gondolunk, az alap közös, csak mindenki máshogy fejezi ki magát: ne ölj, légy együttérző és szeresd az embereket. Alapjában véve erről szól a Csillagok háborúja.

BRIAN JAY JONES

Nagyon érdekesnek találom a Csillagok háborújában, hogy mennyire nem egyértelműen következett, mármint abban az értelemben, hogy [Lucas] végzett a Graffitivel és meg akarta csinálni az Apokalipszist, majd mikor az nem jött össze, azt mondta: „Oké, akkor megcsinálom a Flash Gordont.” Nem az volt, hogy „megcsinálom a tudományos-fantasztikus filmet, amiről hét éve agyalok”. Nem, ő inkább azt mondta, „megszerzem a Flash Gordon jogait”, majd mikor az se jött össze, és ott duzzogott magában, végül Coppola szólt rá: „Miért nem írsz magadnak egy rohadt fantasztikus filmet, George?” Az egész abból fakadt, hogy kereste a következő nagy dobást. Ahogy mi mindnyájan.

Olyan kölyökként, aki a kaliforniai Modestóban nőtt fel, George Lucas két dolgot szeretett, az autókat és a filmeket, így korántsem meglepő, hogy ez a két dolog járt a fejében, miután kijárta a filmiskolát. Miután epikus sci-fi meséje kezdett alakot ölteni a fejében, az eredeti The Star Wars fokozatosan átformálódott valami mássá, és éveken át küszködött azzal, hogyan rója le tiszteletét gyerekkorának zsánerfilmjei előtt.

GEORGE LUCAS

A Csillagok háborúja-projekt már azelőtt megvolt a fejemben, hogy forgatni kezdtem az American Graffitit. A film után a feleségemmel, Marciával Hawaiion töltöttük az első vakációnkat, ami remekül ment, csak egész idő alatt írtam. Máris a Csillagok háborúján járt az eszem. Egy rendező ott hagyhatja a munkáját a stúdióban, egy író soha. Toll és papír mindenhol van. Egy írónak mindig, a nap minden órájában az írás jár a fejében, még ha ténylegesen nem is ír. Folyamatosan problémákat old meg. Mindenhová magammal vittem a jegyzetfüzetemet, azután csak leültem és írtam. Rettenetes volt. Nem tudtam felszabadulni. 1973 januárjában kezdtem írni a Csillagok háborúját – napi nyolc órában, heti öt napon, egészen 1976 márciusáig, amikor elkezdődött a forgatás. Esténként, az egész napos munka után még akkor is folyton átírtam a szkriptet. Négy teljesen különböző forgatókönyvet írtam a Csillagok háborújához, kerestem a megfelelő hozzávalókat, karaktereket és történetszálakat. Egyre csak a sztorit hajszoltam.

DALE POLLOCK

Megdöbbent George Lucas képzeletének hihetetlen részletgazdagsága. Teljes aprólékossággal emlékezik a dolgokra és látja maga előtt, amit meg akar valósítani. Ha létezik látnoki képességű filmes, akinek lelki szemei előtt ott pereg a kész film, ő feltétlenül az. Látta maga előtt az egész Csillagok háborúját. Pontosan látta maga előtt azt is, milyen lesz Indiana Jones. Rendelkezik a képességgel, hogy látnoki vízióvá gyúrja össze a részleteket, amit aztán halhatatlanná tesz a filmen – dacára minden frusztrációjának. Ahogy Woody Allen mondja, a rendező szerencsés, ha a 40 százalékát viszontlátja a filmvásznon annak, amit eredetileg elképzelt. Lucas levitte az értéket 20 százalékra, és folyton visszatért a történethez, folyton alakította, foldozgatta. El tudnak képzelni egy festőt, aki a múzeumnak adományozza a képét, majd két év után visszatér azzal, hogy „meggondoltam magam, újra meg akarom csinálni, de kérem vissza az eredetit, azt többé nem állíthatják ki”? Volt olyan művész valaha, aki ezt megengedhette magának? Ilyet csak az tehet, aki birtokában van a saját filmjének.

GEORGE LUCAS

Akciófilmet akartam csinálni – egy űrben játszódó filmet, amilyen azelőtt a Flash Gordon volt. Sugárpisztolyok, sok rohangálás és lövöldözés az űrhajókon – tudtam, hogy akarok egy nagy csatajelenetet egymással kergetőző űrhajókkal. Filmet akartam forgatni egy öregemberről és egy kölyökről. Tudtam, hogy az öregembernek tényleg öregnek kell lennie és egyfajta tanár-diák viszonyban állnia a kölyökkel, de azt akartam, hogy az öregember egyszersmind harcos is legyen. Kellett egy hercegnő is, de nem akartam, hogy csak megmentőre váró királykisasszony legyen. Ami a számtalan korai változat után végül kialakult, azt nyilvánvalóan döntően befolyásolták az általam látott-olvasott tudományos-fantasztikus és kalandregények, filmek, márpedig rengeteg ilyet ismertem. Klasszikus zsánerfilmet akartam forgatni, klasszikus űreposzt, melyben valamennyi behatás egymást erősíti. Vannak a műfajnak bizonyos hagyományos aspektusai, amiket meg akartam őrizni, és továbbörökíteni a Csillagok háborújával.

DALE POLLOCK

A Csillagok háborúja nagyban különbözött az előtte megjelenő tudományos-fantasztikus filmektől, több lett egyszerű kalandfilmnél. Személyes keresés, az önmegismerés története. Felnövéstörténet, ami számos szinten működik.

RAY MORTON

A Csillagok háborúja csodálatos film. Először és legelső sorban nagyszerű és hihetetlen összerakott szórakoztató film. Nem véletlen, hogy a mozipénztáraknál is fenomenális sikert aratott. Popkulturális jelenség lett és maradt ennyi éven át. Elképesztő befolyást gyakorolt, beemelte a tudományos-fantasztikus filmet az amerikai filmkészítés fősodrába, és elsődleges eszközévé tette a blockbustert. Hihetetlen fegyvertény egyetlen filmtől, s mindez egy csodálatos forgatókönyvvel kezdődött. Amikor megalkotta ezt a forgatókönyvet, George Lucas egészen szokatlan kiindulási pontot választott.

ERIC TOWNSEND

(író, Így készült a Star Wars – Idővonal)

1973 januárjában Lucas listákba kezdte szedni a neveket, melyeket felhasználhat űrmeséjében. Egy másik listára azok a helyek kerültek, amik megjelenhetnek a történetben: a Yoshiro és Aquilae sivatagbolygók; a Brunhuld és Alderaan városbolygók; az Anchorhead, Bestine, Starbuck, Lundee, Yavin, Kiseel és Herald Square. Az Aquilaen laknak a hubble és beber népcsoportok; a Yavin a dzsungelbolygó, melynek őslakosai a két és fél méter magas vukik; az Ophuchi gázfelhői alatt gyönyörű nők élnek; a Norton II felszínét jégkéreg borítja, míg a Station Complex jól ismert űrcirkáló.

Lucas 1973 elején találkozott Ralph McQuarrie festőművésszel, hogy beszéljen neki az akkor még cím nélküli űrfantáziáról. McQuarrie-vel két egykori USC-s osztálytársa, Hal Barwood és Matthew Robbins révén ismerkedett meg, akik maguk is forgatni akartak egy tudományos-fantasztikus filmet, a Csillagtáncot, amihez ő alkotta meg a koncepciós terveket. Akkoriban McQuarrie főként a Boeingnek dolgozott, és technikai illusztrációkból élt. Lucas találkozott volt osztálytársával, hogy megcsodálja festményeit, melyeket a Csillagtánchoz készített.

RALPH MCQUARRIE

(illusztrátor és látványtervező, Csillagok háborúja)

Hal és Matthew úgy két évvel korábban mutatta be George Lucast, mielőtt ténylegesen felkért, hogy dolgozzak a Csillagok háborúján. George az első találkozáson megemlítette, hogy látni szeretne néhány képkockát. Azt mondta, egy képregényes hangvételű tudományos-fantasztikus filmen dolgozik, bár akkor még nem nevezte a Csillagok háborújának.

ERIC TOWNSEND

Lucas emellett elkezdte összegyűjteni az új projekttel kapcsolatos ötleteit egy kétoldalas dokumentumban, ami a „Whill-krónikák. Első rész” címet viselte. Miután napi nyolc órában és heti öt nap írt, döbbenetes mennyiségű ötletet jegyzett le, melyek némelyike végül be is került az eredeti Star Wars-trilógiába, míg mások az előzményfilmekben vagy éppen a kukában kötöttek ki. Végül mégis úgy döntött, hogy a „Whill-krónikák” túl szövevényes és komplikált, ezért elölről kezdte a munkát – habár bizonyos cselekményeket és neveket a későbbi vázlatokba is átemelt. 1973. április 17-én nekiállt megírni a projekt tizennégy oldalas szinopszisát, amit immár a Csillagok háborújának nevezett.

JOHN F. LYNN

(író és filmtörténész)

1973 májusára befejezett egy kézzel írt tizenhárom oldalas szinopszist „Ophuchi nagy tekintélyű Jedi-Bendujáról, Mace Winduról”, aki nem mellesleg „rokona Usby C. J. Thape-nek, a híres Jedi padawan vezetőnek”. Ügynöke, Jeff Berg, és jogásza, Tom Pollock egy árva kukkot sem értett az egészből, mégis belement, hogy benyújtsa a történetvázlatot a United Artistsnak és a Universalnek, mely egyaránt visszadobta a tervet. Az a legérdekesebb az egészben, hogy lehetett bármily kezdetleges és kiforratlan, a tizenhárom oldalas szinopszis felvázolta szinte a teljes cselekményvonalat, ami a sorozatban később megjelent. A főszereplők kalandjai az Aquilaen (a sivatagban és a kantinban), Leia megmentése a birodalmi börtönből, a kergetőzés az űrben és az ünnepélyes kitüntetés mind-mind bekerült a Csillagok háborúja végleges vázlatába. Van emellett egy üldözés az aszteroidamezőben és egy rejtély az Alderaan városbolygón, ami A Birodalom visszavág alapja lett, továbbá egy dzsungelharc, ami utat talált A Jedi visszatérbe. Miután megfogantak, a karakterek is meglepően konzekvensek maradtak, bár történtek bizonyos változások: Leia hercegnő mellett Luke Skywalker karaktere is kamaszkorú lett; a szinopszis korosodó tábornoka átadta helyét Ben Kenobinak, a sivatagban bujkáló hajdani Jedi-lovagnak. A két esetlen bürokratából két esetlen robot lett; a szőrös űrlényekből Csubakka és az ewokok; a Fejedelemből Uralkodó. Az egyetlen központi karakter, aki hiányzott a korai szinopszisból, Darth Vader.

RAY MORTON

Az Akira Kuroszava Rejtett erődje által ihletett első Csillagok háborúja verzió a harmincharmadik században játszódik. A galaxisban polgárháború dúl az uralkodó gonosz Birodalom és az egyre terjedő felkelés hívei között. Miután a lázadók sikeres támadást intéztek a Birodalom új óriási űrállomása ellen, az Uralkodó vérdíjat tűz ki az ifjú felkelő, Leia hercegnő fejére. A rebellis tábornokot, Luke Skywalkert bízzák meg azzal, hogy kísérje a hercegnőt és udvaroncokból álló kíséretét az Ophuchi bolygó biztos menedékébe. Amikor érintik az Aquilae sivatagbolygót, hozzájuk csapódik a lázadó helybéli fiatalok egy csoportja is. A felkelők lopott űrhajón menekülnek a birodalmi erők elől, átrepülnek egy aszteroidamezőn és landolnak a Yavin bolygón, ahol Skywalker megküzd az idegenekkel, míg Leiát végül foglyul ejti a Birodalom. A nagy fináléban Skywalker és a fiúk megtámadják a birodalmi börtönt és kiszabadítják a hercegnőt. Látványos űrcsata bontakozik ki a lázadók és a birodalmi űrhajók között. Végül a felkelők győzedelmeskednek, vereséget mérnek a birodalmi pilótákra és visszaviszik Leiát az Ophuchira, ahol nagy ünneplés közepette véget ér a történet.

ERIC TOWNSEND

1973 május végén, június elején Lucas bemutatta a The Star Wars új forgatókönyvvázlatát a Universalnek, mely nemrég finanszírozta az American Graffitit és még szerződésben állt vele. Bármennyire nem volt elragadtatva attól, ahogyan a Universal az American Graffitit kezelte, a szerződés értelmében adnia kellett a stúdiónak tíz napot a mérlegelésre. Miután tíz nap után nem kapott választ, tájékoztatta a Universalt arról, hogy lejárt az idő, és másféle megoldást keres.

Alig tíz nappal később Lucas találkozott Alan Ladd jr.-ral a Foxtól, akit Lucas ügynöke, Jeff Berg keresett meg azzal, hogy tájékoztatni kívánja erről a tervezett projektről. A stúdiófőnök őszinte érdeklődést mutatott a filmterv és a benne lévő potenciál iránt. A találkozó eredményeként nyolcoldalas emlékeztető született, mely szerint Lucas 150 000 dollárt kapott írásra és rendezésre, Gary Kurtz 50 000 dollárt produkciós költségekre – Lucas felesége, Marcia, és a hollywoodi veterán Verna Fields vágóként került a képbe, Walter Murch produkciós felügyelete alatt.

RAY MORTON

Lucas ekkor dolgozta át a szinopszist nyers szövegvázlattá, majd a hivatalos első forgatókönyvvázlattá, ami jelentős mértékben változtatott a történeten, és fontos metafizikai elemeket épített bele. Ezekben a vázlatokban a főszereplő a tizenhat éves Annikin Starkiller, Kane Starkiller fia. Kane az egyik utolsó legendás Jedi-Bendu – tagja annak a harcos szerzetesrendnek, mely a Mások Ereje néven ismert misztikus energiamezőt hasznosítja. A rend többi tagját mostanra levadászták és kiirtották a Sith Lovagjai, a Birodalom gonosz csatlósai. Kane – aki sérülései miatt félig ember, félig gép – csak úgy menekül meg a Sithek elől, hogy Annikinnal és kisebbik fiával, Deakkel elrejtőzik a távoli Utapau bolygón, ahol Jedivé képezi ki Annikint.

A sztori azzal kezdődik, hogy egy Sith harcos felfedezi Kane-t az Utapaun és rátámad a Starkillerek családi fészkére, ahol végez Deakkel. Miután Kane megöli a Sithet, Annikinnal elindul a lázadók bolygójára, az Aquilaera – az egyik utolsó szabad planétára, ami még ellenáll a Birodalomnak. Itt találkozik régi barátjával és Jedi-társával, Luke Skywalker aquilaei tábornokkal, akinek elárulja, hogy haldoklik. Megkéri Skywalkert, hogy fogadja el padawanjának (Jedi-tanoncának) Annikint és fejezze be a tanítását. Skywalker belemegy, és serege kapitányává teszi Annikint. Amikor a Birodalom új óriási űrállomása rátámad az Aquilaera, Skywalker és Annikin segít Aquilae ifjú hercegnőjének, Leiának és két öccsének elmenekülni az ostromlott bolygóról. Már útközben találkoznak két sorsára hagyott birodalmi robottal, R2-D2-val és C-3PO-val (az első szinopszisban megjelenő birodalmi bürokraták robotizált változataival). Ezután indulnak csak tovább, hogy a királyi csemetéket biztonságba helyezzék a semleges Ophuchi rendszerben. Útjuk során átkelnek egy roppant sivatagon, eljutnak egy lerobbant űrkikötőbe és elkötnek egy űrhajót, majd átrepülnek egy aszteroidamezőn és lezuhannak egy bolygón, amit a vukiknak nevezett félelmetes szőrös óriások népesítenek be. A lázadók egyesítik erőiket a vukikkal, hogy visszaverjék a Sitheket, de Leia így is fogságba kerül, és elhurcolják az űrerődbe. Skywalker megtanítja a vukiknak, hogyan vezessék el az űrvadászokat. Annikin beszökik az űrerődre, hogy kimenekítse Leiát, míg Skywalker a vukikkal légitámadást intéz az erőd ellen. A gigászi összecsapás során Annikin megmenti Leiát és elmenekül az űrerődből, mielőtt Skywalker és szőrös vadászpilótái felrobbantanák. A végén Annikin és Leia egymásba szeret, és Annikint nevezik ki az Aquilae védelmezőjévé.

Lucas következő vázlatában a hercegnő mellékszereplővé silányul – a történet elején a gonosz Sith nagyúr és birodalmi csatlós, Darth Vader a felkelők huszonöt éves vezetőjét, Deak Starkillert fogja el helyette. Vader megfosztja erejétől a Jedi Deakot, ám ő előtte még elküldi R2-D2-t és C-3PO-t, hogy keressék meg tizennyolc éves fivérét az Utapau bolygón. Miután átkelnek a sivatagon, a robotok ráakadnak Luke-ra, az archeológus diákra, és megmutatnak neki egy holografikus üzenetet, melyben Deak arra utasítja Luke-ot, hogy kutassa fel a Kiberkristálynak nevezett titokzatos tárgyat apjuknak, a legendás Jedi-lovagnak és a felkelés vezérének. A Jedik a Kiberkristály segítségével uralják a Mások Erejét, melynek két élesen elkülönülő oldala van – Ashla (a jó oldal) és Bogan (a rossz oldal). Némi kezdeti vonakodás után Luke vállalja a küldetést, átkel a robotokkal a sivatagon, és eljut egy ledurrant űrkikötőbe, ahol felbérli a kalóz Han Solót, hogy vigye őket az apjához, az Organa Major bolygóra. Solo elköt egy űrhajót, és a csapat nekivág az űrnek, de mire az Organa Majorra érne, kiderül, hogy a bolygót elpusztította a Birodalom új fegyvere, egy óriási űrállomás, a Halálcsillag, mely gigászi erejével egész bolygókat képes elsöpörni. A következő megálló az Alderaan, ahol kiderül, hogy Deaket egy olyan birodalmi börtönben tartják fogva, amit egy felhők közt lebegő-úszó városban alakítottak ki. Luke és Han megmenti Deaket, majd a Kiberkristály segítségével helyreállítja az erejét. A csapat ezután a Yavin dzsungelbolygóra utazik, ahol a felkelők főhadiszállása található, valamint Luke és Deak apja, a vénséges vén Starkiller. Az apja kiképezi Luke-ot, hogy Jedi lehessen, mielőtt Luke egy vadászrajra való lázadóval (emberekkel, nem vukikkal) támadást indít a Halálcsillag ellen. A Birodalom erőit a légi harcban maga Darth Vader vezeti. A felkelők végül győzelmet aratnak, és Luke felrobbantja a Halálcsillagot.

A forgatókönyv harmadik vázlatában a narratíva már kezd emlékeztetni arra, amit ismerünk: egy fiatal földműves, Luke Starkiller – a néhai nagy Jedi, Anakin Starkiller fia – szövetkezik a száműzetésbe kényszerült Jedi-lovaggal, Ben Kenobival és az űrkalóz Han Solóval, hogy kimenekítse Leia hercegnőt Darth Vader karmaiból, azután csatlakozik a Halálcsillag ostromlóihoz, és az űrállomás elpusztítására használja az Erőt (immár nem a „Mások” erejét, amit nem is a Kiberkristály ural, sőt mostanra egyetlen entitás lett, jó és rossz oldallal). A negyedik vázlat még tovább finomított a cselekményen, és a fim forgatókönyve lett.

BRIAN JAY JONES

Ha elolvasom a leendő Star Wars első vázlatait – így többes számban –, döbbenetesnek találom, hogy bárki is zöld utat adott neki. Tényleg isteni gondviselés, hogy Alan Ladd jr. a Foxtól védnökséget vállalt felette, mert amúgy a Csillagok háborúja szkriptje szerény véleményem szerint olvashatatlan. Egyszerűen túl sok benne az ötlet, túl sok a háttérinfó. Lucas él-hal a háttérsztorikért. Világépítés terén semmiben sem marad el Jim Hensontól, bármennyire könyörgünk, hogy lépjen tovább, a Csillagok háborúja első szinopszisai nemcsak hogy unalmasra sikerültek, de azt se nagyon lehetett tudni, miről szólnak. Lucas a tálaláshoz sem értett valami jól. Az egyik első alkalommal, amikor valaki megkérdezte tőle, mi lesz a következő nagy dobása, így felelt: „Amolyan James Bond-film, csak karddal és boszorkánysággal.” Mi van? Ez nemcsak hogy a közelében sincs annak, ami végül lett belőle, de „ki az ördög engedélyezte?”. Hála istennek, valaki megtette, de akkor is rezgett a léc. Az a legfantasztikusabb, hogy a Csillagok háborúja egyáltalán megtörténhetett. Mármint hogy egyáltalán lett belőle valami. Hosszú-hosszú időn át nem így tűnt, aztán egyszeriben mégis, de addig is ellene dolgozott az időzítés, a pénz, az összes öltönyös. Úgy tűnt, ez már soha nem rázódik helyre. Hihetetlen, hogy Lucas talált valakit, aki eléggé hitt benne, és azt mondta: „Ennek se füle, se farka, azt se tudom, ki a főszereplő, ráadásul folyton megváltoztatod, minden vázlat más és más, de sebaj, én akkor is bízok benned.”

A The Star Wars első vázlata végül napvilágot látott Jonathan Rinzler tolmácsolásában, a Dark Horse Comics 2012-ben publikált nyolcrészes képregénysorozatában, ami Lucas legkorábbi filmverzióját adaptálta.

JONATHAN RINZLER

Óriási vicc volt. Hatalmas mázlista vagyok, hogy megtehettem. Én beszéltem rá George-ot – eleinte nem akarta –, de a Dark Horse segítségével végül meggyőztem. Megmutattuk neki, hogyan fog kinézni, s ettől ő is belelkesült. Fogtam az első nyers vázlatot, és Word-dokumentumot csináltam belőle, hogy szabadon szerkeszthessem. Először is füzetekre kellett osztanom. A Dark Horse részéről, ha jól emlékszem, aggályok merültek fel a költségek kapcsán. Azt hiszem, ők hat részt akartak, de szerintem jobb lett volna a nyolc. Nyolc képregényre valahogy könnyebben fel lehetett osztani a jeleneteket. Nem adtam hozzá mást, csak egy jelenetet a benzinkúton, ahol verekedés robban ki. Mindent megmutattam George-nak, és kiemeltem a dolgokat, amiket én adtam hozzá. Sok dialógust írtam, mert bizonyos részeknél úgy láttam, elnagyolta a dolgokat, mert akkoriban még nem annyira a párbeszédek foglalkoztatták. Amikor például Annikin újra találkozik az apjával, a szkriptben egy árva szót sem szólnak egymáshoz. George leokézott mindent, belement mindenbe. Korábban együtt dolgoztunk a Star Wars Framesen és más könyveken, ezért tényleg úgy éreztem, hogy tudom, mit vár a jelenetektől, az akcióktól, a dialógusoktól. Ő pedig áldását adta mindenre. Nagy mázlim volt azzal is, hogy Randy Stradley lett a szerkesztőm, akinek hihetetlen tapasztalata van. Az első szám talán három-négy változatot is megélt. Randy mindenbe beavatott: „Egy képregényben így szokás csinálni. Ezt nem csinálhatod, ezt igen, ezt meg soha többé.” Sokat tanultam.

Időközben persze – a két időpont között, amikor fellelkesült, és amikor lassan elkészültek az első szám rajzai – eladta a céget. Elmentem az irodájába a Skywalkeren, mire azt mondta: „Ne nekem mutasd meg őket, fordulj Kathleen Kennedyhez, most már ő viszi a boltot.” Igazából ez csak megkönnyítette a dolgunkat. Tudom, hogy sokak véleménye szerint a képregény csapnivaló, de épp ez a lényeg. Sok minden nem működik, sok minden hülyeségnek tűnik, de így festett volna, mármint vizuálisan így festett volna az, amiből sosem lett film.

Az első vázlat nem erről szólt. Ő is pontosan tudta, hogy azt a verziót sosem viheti filmre. Tudta, hogy ez csak egy nyers vázlat. Jellemző George-ra, amit akkor mondott, amikor már javában készült a képregény: „Áldásom rátok, de akkor se értem, miért akarják megcsinálni. Oka van annak, hogy nem ezt a változatot forgattam le.” Én meg: „Tudom, hogy vannak hibái, mégis nagyszerű. És a rajongók tényleg kíváncsiak rá.” Amikor George tovább dörmögött, hozzátettem: „Téged nem érdekelne, hogyan jutottak el a kedvenc rendezőid valahová? Nem szeretnéd látni a korai változatot, amiben Kuroszava bemutatta A hét szamurájt?” Mire George: „Nem, én nem szeretném látni.” Mire én: „Jaj, ne már!” Ez a fickó mentett meg mindent. Miért tenne így az ember, ha nem azért, hogy mások lássák?

GEORGE LUCAS

Amikor meséltem Alan Laddnek a Csillagok háborúja ötletéről, azt mondta: „Nem értem. Űrhajókon fogócskáznak? Röhejes az egész, tényleg nem értem, miről beszélsz, de szerintem akkor is tehetséges vagy. Szóval bármit találsz ki, benne vagyok.” Hányszor hallani manapság, hogy „a tehetségben bízom, nem a forgatókönyvben”? Azok voltak a szép idők… az 1970-es években a filmipart még nem hatotta át ennyire a racionalitás. Hihetetlen időszak volt. Mindenki találgatja, mi történhetett, de leginkább az, hogy a régi filmcézárok kihaltak, a nagyvállalatok felvásárolták a stúdiókat, és hatalmas lett a káosz. Fura kis emberkék irányították a dolgokat, akik még nem ismerték a hatalmat és a velejáróit, mert ekkoriban még nem osztogattak részvényopciókat. Ebben a hihetetlen kis idősávban.

BRIAN JAY JONES

Van egy remek jelenet a Reklámőrültek tévésorozatban, amikor Harry beszélget a fickóval, akiből krisnás lesz. A fickó írt egy forgatókönyvet a Star Trekhez. „Mondja meg Mr. Roddenberrynek, hogy aláírok bármit.” Az ember nagyjából így áll hozzá, ha nagyon el akar adni valamit. „Bármit ajánlanak, elfogadom.” Na, Lucas soha nem volt ez a fickó, aki azt mondja: „Csak tegyék ide elém és aláírom; azt akarom, hogy megvalósuljon.”

JEANINE BASINGER

(filmtörténész, a Wesleyan Egyetem filmtörténeti
archívumának alapítója és kurátora)

George Lucas az egyik legfontosabb személyiség a filmtörténetben, mert megértette a filmiparban zajló változásokat. Történeteket akart mesélni, mert imádta a filmet, de nem félt a változástól. Tárt karokkal fogadta az olyan idegen dolgokat, mint a sci-fi és a mese, mert megértette, hogy a sztori az elsődleges. Ha követjük a karrierjét, olyanokat is csinált, mint a Red Tails, ami csodálatosan kreatív dolog és nagyon erőteljes történet – olyan történet, ami csak arra várt, hogy elmondják. Olyan történet, amit el kellett mondani. A közönséget nem hatotta meg, de Lucas addigra már olyan pozícióba került, hogy ez sem számított. Nem kellett keresnie rajta egy zsák pénzt, csak elmesélnie egy történetet, amit ő is szívesen hallgatott volna, amikor még fiatal volt és mohó.

BRIAN JAY JONES

Ladd filmes háttere külön is Lucas segítségére volt. Bemehetett az irodájába, és még csak el se kellett magyaráznia a dolgokat, hiszem Ladd-del ugyanazt a filmnyelvet beszélték. „Ez a halálfejes lobogó.” Csak bedobott valamit, Ladd meg bólogatott. „Aha, megvan. Értem.”

JEANINE BASINGER

Alan Ladd logikus üzleti tervből dolgozott: keress eszes, tehetséges, kreatív embereket és támogasd őket. Ez egy kézzel fogható üzleti terv. Jól tette, hogy hitt George Lucasban. Felismerte a helyzetet és bízott az ösztöneiben. Az üzleti világban nőtt fel, nem szeppent meg olyan könnyen.

„Laddie” kétségkívül bizonyította ezt, amikor Lucas emberei olyan alkut kínáltak neki, ami példátlan módon szabad kezet adott Lucasnak a Star Wars-folytatások, később pedig az árukapcsolás terén is.

GEORGE LUCAS

Az American Graffiti hatalmas siker volt, így hát megállapodtam a Foxszal, hogy 125 000 dollárért megírom és megrendezem a Csillagok háborúját, de erről csak egy emlékeztetőt írtunk, nem szerződést. Hollywood legkapósabb rendezője voltam, és azt mondták: „Úristen, ide fog jönni, és kér egymillió dollárt. Még egy rendező se kapott egymillió dollárt. Mi lesz most?” A Fox sarokba szorította magát, így amikor tárgyaltunk, azt mondtam nekik: „Nézzétek, elfogadom a felkínált pénzt. Nem fogok egymilliót kérni. Aláírtam a megállapodást, ehhez tartom magam, de ami nem szerepel a memóban, az nyitott kérdés, és ide tartoznak a folytatások is.” Addigra már megírtam a három filmet, és le akartam forgatni attól függetlenül, mennyit kaszál az első. Abból indultam ki, hogy ha a film megbukik, úgyse akarják megcsinálni a következőt, de így legalább nem mondhatták, hogy „a mi tulajdonunkban vannak a jogok, nem csinálhatod meg”. Szóval a megállapodással lényegében megszereztem a folytatások jogait.

ALAN DEAN FOSTER

(író, a Csillagok háborúja regényváltozata és az Erőpróba)

Amikor az Erőpróba című Star Wars-regény cselekményvázlatán dolgoztam George Lucasszal, még készült az első film. George sem tudta, senki sem tudta, hogy igazi popkulturális jelenség lesz. Azzal a megfontolással ültünk le, hogy olyan könyvet írunk, amit alacsony költségvetésből is meg lehet filmesíteni, de George-nak később már nem kellett emiatt aggódnia. Nem mondom, hogy a könyvemből nem lett volna jó film, de én is szívesebben láttam egész flottára való birodalmi cirkálót egyetlenegy helyett. Szerettem volna látni a Birodalom központját és az Uralkodó palotáját. Azt kell mondanom, ő az egyetlen filmes, aki meghallgatta a mondandómat. Ez a fickó olyan filmet forgatott, amiről senki sem tudta, hogy siker lesz-e, vagy bukás. A filmhez nem volt semmi közöm, de miután én írtam a könyvet, el kellett olvasnom az első szkriptet. Részletesen kitárgyaltuk ezt a forgatókönyvet, és George odafigyelt rám. Nem kellett volna ezt tennie, hiszen ő hozott meg minden kreatív döntést, mégis értékelte mások nézőpontját.