Az erdélyi taxis

III. Rész

Le retour à la

maison

––––––––

Bártfai Zoltán László

All rights reserved

Copyright Bártfai Zoltán László

Published By Bártfai Zoltán László

Printed in Hungary 2022

Tartalomjegyzék

Címlap

Copyright Oldal

Le retour à la maison

–Prológus–

–Első fejezet–

–Második fejezet–

–harmadik fejezet–

–Negyedik fejezet–

–Ötödik fejezet–

–Hatodik fejezet–

–Hetedik fejezet–

–Nyolcadik fejezet–

–Kilencedik fejezet–

–Két hónap múlva–

–Tizedik fejezet–

–Tizenegyedik fejezet–

–Tizenkettedik fejezet–

–Tizenharmadik fejezet–

–Tizennegyedik fejezet–

Le retour à la maison

Az erdélyi taxis – Harmadik rész

A hazatérés – (le retour à la maison)

Bártfai Zoltán László eredeti forgatókönyve alapján

írta és regényre adaptálta maga a szerző

Az erdélyi taxis III. rész

ISBN: 978-615-01-4283-8

ePUB: ISBN 978-615-6478-03-0

Országos Széchényi Könyvtár

ISBN Iroda

Le retour à la maison

Az Erdélyi taxis III.

Bártfai Zoltán László eredeti forgatókönyve alapján írta

és regényre adaptálta maga a szerző

Bártfai Zoltán László

Önkéntes műnyilvántartásba véve: 2020. 04. 27.

Az inspiráció - előszó.

A könyvet igaz történet inspirálta, és természetesen vannak benne a történelemből átvett elemek és szereplők, de egy kalandregény is, ami a történelem elemeire épül, sok szereplőt hozzáadva a valós történelmi szereplőkhöz... És ha hasonlóságot vélnek felfedezni – az csak is a véletlen szüleménye.

Eredeti idézet:

––––––––

„Magyarország román megszállásából ítélve, kis latin szövetségeseink egy Mississippi folyó béli ragadozó hal kifinomult fosztogató étvágyával rendelkeznek, egy fiatal kakukkmadár lovagi ösztönével, s ugyanazzal az igazság utáni vágyakozással, mint amilyen vágyakozást egy tengeribeteg tanúsít sertéshús és bab iránt”

H. H. Bandholtz, soros elnök

1919. október 5.

Harry Hill Bandholtz Dandártábornok későbbiekben Vezérőrnagy emlékére, akit a magyar nép örökre szívébe zárt, hőstetteiért.

Teljes alakos szobrát és emléktábláját, a Szovjetunió és Románia folyamatos támadásai ellenére, mai napig megtalálni az Amerikai Egyesült Államok nagykövetsége előtt Budapesten.

Ajánlás.

Szeretném ajánlani ezt a regényt Harry Hill Bandholtz-nak – akit nagyon tisztelek, továbbá szeretném ajánlani a regényt minden magyar honfitársamnak, akikben van egy kis bosszúvágy, elégedetlenség és kíváncsiság – és természetesen elégedetlenek a végső 1920 – június 4-ei döntéssel...és ha lehetőség kínálkozna – szeretnék-e megváltoztatni?  Nos, véleményem szerint – nektek barátaim, remek élményben lesz részetek, hogy végig kísérjetek a főhősöket pár évszázadon keresztül, 1867-től 2044-ig. Jó szórakozást kívánok nektek.

Eredeti idézetek:

"Ne pazarold el a lehetőséget, amit egy jó kis válság a kezedbe ad!"

Winston Churchill

„A háború árulás és gyűlölet, tehetetlen tábornokok zűrzavara, kín és gyilkosság, betegség és fáradtság, míg végül mindez elmúlik, és semmi sem változik, kivéve, hogy új szenvedés és új gyűlölet jön”

John Steinbeck

„Furcsa dolog hazaérkezni. Minden ugyanúgy néz ki. Ugyanolyan az illata. Ugyanúgy érzel. Rájössz, hogy az egyetlen dolog, ami változott, az te magad vagy”

Benjamin Button különös élete

„Ahol szeretünk, ott az otthonunk - az otthon, melyet lábunk elhagyhat, de szívünk sohasem”

Oliver Wendel Holmes

–Prológus–

A szürke ruhás - Def 002

Előzmények és következmények

Igen, Def 002! De miért 002? A válasz egyszerű, mert 1991-et írunk, de hát mit jelent ez a valóságban igazából? Csak annyit, hogy 1930-ban játszódó jelenetünk után, megspórolva némi olvasást önöknek – időt ugrottunk a történetben az átalakított Carpathia gőzhajóról, ahol a történetünk akkor befejeződött, és egész pontosan egy beszélgetéssel ért végett Dempsey ügynök és Steinfeld között... Idézem Dempsey-t...

„-Uram! Nincs mitől félnünk, ami meg az idegeneket illeti... nos hát ők maguktól fognak eltakarodni...”

És én magam még Def 63 voltam. Nos tény, ami tény... tényleg eltakarodtak, a protokoll miatt, amit az ilyen esetekre ír elő a fajunk... de milyen eset is történt?... Hát igen a Le Four elkerült a bolygoról, egész pontosan elvitték, ellopták, kicsempészték!...

De térjünk csak vissza ehhez az incidenshez, nem 1930-ba, hanem... 1945 nyara Európába, igen Európába, mert hogy a Le Four már oda került a fekete ruhások által, pontosabban Németország-ba... 1931- tavaszán... mivel az amerikai vezetésben már nem igazán bízott a fajom vezetése, nos ezért egy másik végrehajtó hatalmat talált a gyalázatos tervük végrehajtásához... a nácik személyében, élén a Adolf Hitler–el

Tehát a könyvet a Carpathia–ról elvitték először Bécsbe, aztán Linz-be, majd végül Berlinben landolt. Hogy miért épp Ausztriába vitték először... a válasz egyszerű... azért, mert Hitler követték, azt akarták, hogy magától bukkanjon a könyvre az okult tudományokkal foglalkozó tanácsadói tanácsára, bemagyarázták neki, hogy ez az energia kiválasztotta őt és követi, mert egy felsőbb hatalom őt akarja a világ urának... nos, ha úgy vesszük, akkor ez bizony igaz is.

Mindig is könnyű volt Hitlert hiúságán keresztül elérni a célt. Egyébként hatalmas károkat okozott a könyv a szervezetében, a sok génterápia ellenére, amit a fajunktól kapott...pontosan úgy, mint Dempsey. Állítólag a Le Four-ral aludt, tehát folyamatosan mérgezte a könyv, megőrjítette az elméjét.

De hogyan került a könyv el a Carpathia gőzhajóról... Én tudom, de a szemtanuk nem igazán. Azok, akik a hajón tartózkodtak arról számoltak be, hogy a könyv egyszerűen kirepült a hajóból fel az égbe, és kész... ezzel szemben viszont az történt, hogy Tarmut siklója elrepült a hajó felett 5000 méteres magaságban 5 Mach körűl.

A sikló deaktiváló rekesze és a könyv között állandó kommunikáció van, vagyis adatforgalom. Ennek köszönhetően csak egy gombnyomás és a Le Four-t a deaktiváló gravitációs teret gerjesztve a két energia között... könyv és a sikló között, bárhonnan be tudja vonzani. Hogy miért? Vagyis, nem technológiailag miért, hanem politikailag miért?

Mert így döntött a fajunk vezetése, úgy gondolta, hogy az amerikai egyesült államok nem felel meg tovább a kívánalmaknak. Ja és persze Dempsey kapitány miatt... talán tőle félnek a legjobban, a kikezdhetetlen logikájuk azt diktálja, hogy Dempsey, vagyis Szabó századost az Anya választotta ki, és ezért nagyon félnek tőle. Persze mit sem tudnak arról, hogy Dempsey meghalt volna a segítségem nélkül... ennyit a kikezdhetetlen logikáról, vagy inkább az információ hiányáról van szó ez esetben véleményem szerint.

Mindazonáltal... ha vegytiszta precizitással teszünk mindent mérlegre, akkor Dempsey-t tényleg az Anya választotta ki, mivel véletlenül pont ő nála landoltak az információs görbék, és ő találta meg a könyvet, pedig nem is kereste... Oké... szóval lezajlott a második világháború, aztán a könyvnek nyoma veszett... de hová tűnt? Kérdezi mindenki, aki tud a létezéséről... Mert hogy a németeknél nincsen az biztos... ennek ékes bizonyítéka az, hogy elvesztették újra a háborút... és már másodszorra... vicces, tudom, de ez az igazság... mondjuk a német nép-nek nem annyira, bizony sajnálom őket.

De akkor hol van kérdezi mindenki, és keresi is piszkosul mindenki... sokan mondják a beavatottak közül...

„– Tuti, hogy az amerikaiaknál van újra”

Meg hogy...

„– Nincs is semmiféle könyv, az egészet csak azért találták ki, hogy ráfoghassák valakinek a hatalomra jutását egy nem létező dologra... mint a papok, akik mindent Isten művének tekintenek...”

Ami igaz is, de nem úgy ahogy azt ők leírták, tanulták, tanítják és gondolják...vagy a kedvencem! A sok teória közül a legjobb...

„-A könyv megsemmisült, mivel az emberiség már nem pusztítja a bolygót, és megmenekültünk végre az idegenek pusztításától...”

––––––––

Nevetnem kell... megmenekült volna az emberi faj? Nem pusztítja a bolygót? Vicces, de egy biztos... tényleg megmenekült, fajom eltakarodott innen a protokoll miatt, de nem Tarmut 500, vagyis ekkor már Tarmut 485 miatt, ível 15 év elteltével ő is öregedett. De mi is történt Tarmut–tal, a siklóval és a Le Four-ral? Ja és Dempsey-vel persze...?

Szerintem tanulmányozzuk a következő felvételt 1945-ből...

–Első fejezet–

A nyugdíjas betyár

1945 május 5

Staten Island-on gyönyörű késő tavaszi vagy kora nyári napsütéses időre ébredtek az amberek, és az év eme szakaszában a szigeten különösen szép és kellemes idő van... úgymond party hangulat tapintható az oxigéndús tengeri levegőben, amit a Földet megkerülő Golf áramlat hoz magával, és mondhatom hatalmas út áll eme finom meleg fuvallat mögött... közel 40 ezer kilométer.

Á... persze nem közvetlenül charter, sőt mi több az egész bolygót megkerülve, minden földrész mellett elhaladva, gondosan begyűjtve az ottani klíma legjavát, savát–borsát. Sőt mi több két irányból támadja a kellemes fuvallat Staten Island partjait... az egyik áramlás az Indiai óceánon visszafordulva az afrikai Jó reménység fokát megkerülve, érintve Venezuela partjait, Jamaica és Kuba partjai mellett egy óriásit tol a floridai vizekbe.

Egyes beszámolók szerint ez a meleg áramlat képes egy hajó horgonyát is letépni, mint ahogy az már megtörtént az 1500-as években Florida partjainál... A másik áramlás hosszabb út megtételével éri el Észak Amerika partjait Ausztráliát megkerülve az Antarktisz mellett elhaladva csatlakozik az előbb ismertetett hullámhoz a jó reménység fokánál.

Miután már együtt folytatják útjukat, és 40 ezer kilométer megtétele után landolnak többek között Staten Island partjai mellett...és ami épp kapóra jön a Szabó családnak, mert éppen Szabó ezredes 51-ik születésnapját ünneplik a mára már teljessen tehermentes gyönyörű 150 nm-es családi ház kertjében, ami nem mellesleg, ha még emlékszünk rá a Hudson öböl közvetlen szomszédságában fekszik St. George-ban egy 10000 nényzetlábas kis földdarabkán.

Szabó ezredes... igen már ezredesi rangban tetszeleghet előttünk és mindenki más elött, persze mi ismerjük, és tudjuk, hogy nem ilyen, ezért kijelenthetem, hogy csak szép szerényen a kerti grillt készíti elő a partyra, és még fogalma sincs arról a tényről, hogy a világ eddigi, és reméljük egyben az utolsó legpusztítóbb háborújának a befejezése az ő csökönyös természetének lesz köszönhető pontosan a születésnapjától számított harmadik napon... május 8-ikán.

Tehát, hogy visszakanyarodjak a Szabó természetéhez, tudjuk jól, hogy milyen csökönyös, erről az oldaláról már megismerhettük akkor még csak zászlós rangban futó Szaniszlót. Hiába a sok zokszó, mára már Szabóné Marika is, és persze Steinfeld főnök is teljesen feladta a küzdelmet Szabó ezredes makacs természete ellen...amiért azért később nagyon hálás lesz neki, és persze mind az ekkori 5 milliárd ember.

Na de kanyarodjunk vissza a bulihoz, és hogy pontosítsunk a nevek tekintetében... még mindig Dempsey, hogy miért? Mert még Dempsey hivatalosan nem vonult nyugdíjba, mert azt csak a következő hétfőn esedékes a nyugdíjazási korhatár utáni legelső munkanap, mivel, hogy ma szombat van, tehát két nap múlva május hetedikén Dempsey ügynök leadja a fegyverét, jelvényét és természetesen a nevét is... tehát újra Szabó lesz, persze a rangját élete végéig megtarthatja, mint nyugalmazott ezredes.

Az, aki szemtanúja a party–nak, és leselkedő üzemmódban leskelődik az utcáról, vagy a szemközti házból, vagy a postman, aki épp a ház elött halad el a legújabb szolgálati biciklijén, és mereven búmul a ház felé... azt látja, hogy a Dempsey ház mögött a Hudson öbölben Staten Island és Brooklyn között épp a White Star line legnagyobb és egyben a leggyönyörűbb üdvöskéje az RMS Queen Mary... eredti nevén: „Cunard no. 534” úszik Manhattan felé, kiszorítva 82 ezer bruttó regiszter tonnányi vizet a Hudson öbléből. Ha valakit érdekel miért no. 534 volt az eredeti neve, akkor elmesélem, de gondolom nem érdekel senkit.

Szóval a hatalmas hajó óriási kürtszóval jelzi New York városának..., hogy hahó itt vagyok tisztelegjetek és csodáljatok, ezt a kűrt szót a Dempsey ház lakói is jól hallották, a kürtszót, ami oly hangos és hosszúra nyúlt, hogy a bejárat elött várakozó illetőt alaposan megváratta, hiába nyomta a csengőt teljes erejéből...

A postman, aki épp a ház elé pont ebben a pillanatban gurul be közel 100 kilogramm levéllel, képeslappal miegymással feltankolva, azt látja, hogy egy fekete öltönyös alak egyik kezével nyomja a csengőt, a másik kezével pedig dörömböl. Hirtelen a házban csönd támadt, a hajókűrt elhallgatott, az utolsó hanghullám foszlányok épp ebben a pillanatban húztak el a ház teteje fölött, némi örvényt keltve a tetőgerinc fölött.

– Drágám nem hallod?

– Mit szívem?

Kérdi Dempsey a feleségétől.

– Valaki csengetett!

– Én meg, mint ha dörömbölést is hallottam volna.

Szólt közbe Soma, aki mára már kész fiatal emberré vált, és immár 16 éves.

– Jaj, annyit ki tudtok hozni abból, hogy felemeljétek a feneketeket és megnézzétek, hogy van e valaki kint.

Emelte fel a hangját a kicsi Viktória, aki 175 centiméter magas és 29 éves fiatal hölgy egy jogi diplomával a zsebében, ami történetesen a szobája falán lóg, még egy darabig.

Azért hangsúlyozom ki, hogy még egy darabig, mert hogy nem sokárra elköltözik, kirepül a családi fészekből. Egész pontosan délre fog repülni és meg sem áll Miami-ig, mivel ott fog élni és remélhetőleg dolgozni is, választott párjával az olasz származású Gino-val gyermekkori szerelmével.

Akik követték Dempsey kalandjait, azok bizonyára emlékeznek Gino-ra aki még 1929 telén kezdett udvarolni az akkor még 13 éves Viktóriának, megismerkedésük épp egy öltöny próbálásával kezdődött amit Szabóné készített az akkor még  divat diktátor-nak készülő 16 éves, teljes nevén Gino De Nero Laurentis-nek, aki a nagy gazdasági világválság hatásait tanulmányozva inkább az élelmezés felé kezdett kacsingatni sutba vágva ezzel a divat iránti tehetségét, de mára már menő éttermet üzemeltet Miami-ban... és az étterembe betérő éhes szájak, bizony elég nagyra nyílnak, amikor a caneloni mellett ott van a legújabb kostoló cannabis származék...

Igen a mi kicsi Gino fiunk bizony rosszkisfiú és Mexikói füvet is árul a remek olasz konyháján szerelme tudta nélkül...igen, csúnya rossz kisfiú. Igaz Dempsey figyelmeztette a lányát Viktóriát, de a lány váltiig állítja, hogy csak a barátainak kedveskedik, hogy ne veszítse el a vendégeit, vicces... ha történetesen betérnénk az étterembe és rendelnénk egy 4 sajt mártásos pennét, és a számla mellett ott árválkodna egy canabis trombita... vajon kirohannánk, vagy az életünk végéig Gino éttermébe járnánk!? Na mindegy ennyit erről.

– Igen megyek már szakadjál már le a csengőről! Ezt nem hiszem el, süket ez vagy mi?

Harsogta Viktória, és bizony elég kemény szavak egy jogásztól, ez bizony minden kétséget kizáróan a De Laurentis hatás Gino-tól.

– Jól van itt vagyok már.

Viktória kinyitotta az ajtót, és meg sem lepődött a vendég kilétén, csak annyit kiáltott vissza a hosszú előszobában, hogy...

– Apa téged keresnek!

– Köszönöm kislányom, kisérd be, kérlek a vendéget.

Kiáltott vissza Dempsey, de eközben Viktória már a nappaliban masírozott újra és szólt vissza az apjának.

– Kisérd be te, a te vendéged, nekem pakolnom kell, Ginó-val reggel indulunk.

– Gino, Gino, Gino... meglátod: egyszer elkapom, csak merészkedjen egy kicsit messzebbre.

Mondta Dempsey a feleségének, aki a konyhában ügyködött a lakomán, és mondhatni remek fokhagyma és sült hús pompás lakoma illat terjengett a levegőben. Felpattanva karószékéből az ajtóhoz siető Dempsey-t egy pillanatra ez a pecsenye illat foglyul ejtette, és a huzatnak köszönhetően, az illat egész a bejáratig kúszott megcsapkodva az épp arra járó postman orrát is.

– Te már nem kapsz el senkit apa... nyugdíjas vagy.

Szólt vissza Viktória az apjának.

– Mi? Na oké, most megúszod egy szóbeli figyelmeztetéssel.

– Már harminc éve megúszom apa.

Kiabált vissza az emeletről Viktória.

– A te makacs véred macikám... harminc éve mondom.

Szólt Szabóné Marika Dempsey után.

– Uram elnézést, hogy megvárattam, jöjjön be, nem hallani semmit, ha a Queen Mary érkezik.

Szabadkozott Dempsey Steinfeld ügynök elött, akit bizony megviselt az elmúlt 15 év, nem úgy, mint Dempsey-t, aki szinte semmit nem öregedett, persze tudjuk, hogy ezt minek, vagyis inkább kinek köszönheti?

– Uram! Uram!

Hallatszik egy ismerős hang az előkert felől Steinfeld háta mögűl. Dempsey feje előtűnik Steinfeld széles vállai mögűl és meg sem lepődik az illető kilétén.

– Igen George? Mit szeretne? A whisky elfogyott, csak Bourbon van, ha jól emlékszem maga azt nem szereti.

– Nem uram, nem kérek semmit, leszoktam az italról.

– Igen? Mikor?

Kérdezte kiváncsian Dempsey, és a hír hallatán már Steinfeld főnök is megfordult.

– Ma reggel uram... Igazából a pecsenye illata állította meg a munkatempómat, és hát, hogy is mondjam, gondóltam egy kicsit elidőzöm, mivel, hogy úgysem sietek, tudják épp most jár le a műszakom.

Mondta George, és közben próbálta eltakarni vézna kis testével a levelektől roskadozó biciklit.

– És az a rengeteg levél?

Kérdezte Steinfeld főnök, miközben Dempsey-re pillantott, és halkan mormogta...

– Dempsey ez mindig ilyen hülye volt?

– Igen főnök, csak a család régi postása, tudja ez az a George, akit Bart Holzer még Queens-ben rettenetesen berúgatott.

– Igen tudom... persze, egy elhíresült történet... de mit keres itt Staten Island-on?

Kérdezte suttogva Steinfeld és érezte, hogy a szája nevetésre görbül.

– Uram, tudja? Aranyos fickó, meg minden, tudja olyan szerencsétlen, a fiát is rólam nevezte el, és tudja teljessen rászokott az italra amióta nekem hozza a leveleket, és kicsit felelősnek érzem magam a sorsa miatt.

– Jó, de mit keres itt?

– Uram?

– Képzett ügynök létére elég nehéz a felfogása.

– Ja, hogy George, igen tudja elintéztem neki, hogy nyugodtabb környékre kerüljön, tudja nem bírta már a lába.

– Aha a lába? Értem. És ő meg pont ide kérette magát... persze merő véletlenségből?

– Igen uram pontosan így történt.

– Jó akkor talán hívja meg a nyugdíjazási partira...!

– Önt nem zavarja uram?

– A maga partija...

– George jöjjön... van még egy terítékem, vacsorázzon velünk.

– Nem lenne illendő uram, ha elfogadnám.

– George!

Emelte fel a hangját Dempsey.

– Mindazonáltal egy meghívást nem illik visszautasítani.

Válaszólt hirtelen George: alias Postman... Estefelé csatlakozott a többi vendég is az addigra igen spicces társasághoz, kivétel nélkül mind Dempsey kollegái voltak az ügynökségtől, továbbá egy pár katona és egy pilóta... Robert Henry Folkes őrnagy, aki megmentette Dempsey életét szélsebes hidroplánjával, még 1930-ban...

Reggelre mindenki kivétel nélkül józanra itta magát. Mondanom sem kell, hogy mellékállásban vállalt vasárnapi újság kihordás elmaradt, mivel a Postman nem igazán száraz kenyéren és vizén tengette az idejét az éjszaka. Csak két legény volt talpon reggel 8 órakor, Dempsey és Steinfeld töltött még egy italt kint a hátsó kertben, gyönyörű májusi napsütés és meleg főn fogadta a dorbézolókat.

– És most mit csinál katona? Úgy értem mihez kezd a rengeteg idejével? Egy olyan ember mit maga, hogy lesz meg pörgés nélkül?

– Hát igen, én is sokat töprengek rajta uram.

– Miért nem megy el tanárnak?

– Á, uram én nem képzek ki gyilkoló gépeket. És amúgy is van még egy befejezettlen ügyem.

– Jó ezt most itt fejezük be Dempsey, tudom és ismerem az ideológiáját és a múltját, de taníthatna etikát meg a többi szart, amit annyira nagyra tart.

– Jó uram meggondolom, de nem lehetne, hogy most csak úgy ejtőzünk?

– De! Mi az, hogy sőt iszunk még egyet, és ne felejtse el van még egy munkanapja, ha nagyon kihoz a sodromból kaphat még egy dögös megbízást.

Mondta Steinfeld főnök, miközben próbált felállni, de a gravitáció, a vérnyomása és persze a rengeteg Bourbon szépen elfektette a fűben, ahonnan már nem is kelt fel estig...Persze Dempsey rakott egy párnát a feje alá, és egy árnyékolót Steinfeld elé, nehogy még a Nap csapjon egyet rajta.

A következő hétfő – 1945 május 7

Dempsey ügynök, mint minden egyes munkanapján, kitűnő külsővel jelent meg, frissen borotválva, szépen meg fésült hajjal, csillogó cipő és vasalt fekete öltöny, és persze illatfelhő kiséretében a Chrysler épület 77-ik emeletére... az illatra visszatérve, mondhatni remek illat, nagyon különleges, igazán illik Dempsey-hez, egyszerre férfias és elegáns. A hatalmas helységbe belépve, ahonnan egy hosszú lépcső vezet fel a technikusi terembe, ha még emlékszünk az előző beszámolókra.

Dempsey-t különös érzés ragadta magához, az a régi hazafias sejtelmes mély érzés, ami megragadja az ember lelkét és nem engedi, csak csavarja, addig amíg az azt kiváltó okot meg nem szünteti az illető. A hazájára és egyben a Föld bolygóra gondólt, hogy hamarosan el fog pusztulni, nem az ő életében, vagy a gyermekei életében, de az unokái már nem érik meg a hajnalt. Furcsa ez az érzés az utolsó nap, de ha alaposan belegondolunk a lélek anatómiájába akkor érthető ez a hirtelen pattant szikra, ami lehet, hogy újra vastagon, húsosan lobogó olthatatlan és fékezhetetlen lánggá alakúl.

De nézzük Dempsey lélektanát, tudjuk, hogy Erélyből menekült Budapestre az első világháborúban, elvesztette a hazáját, amit annyira szeretett... a nagy Magyarországot, árulások tucatját élte át, a Le Four, elvesztette legjobb barátját és mentorát HJ. Bart-ot, a gazdasági vállság. Aztán az Egyesült Államok titkos szolgálati ügynöke lett, nem volt ideje a hazájával foglalkozni, a Föld-et kellett folyamatosan megmenteni az idegen faj elől, akik, mint kiderült rettenetes tervet forralnak, már az idők kezdete óta. Tehát most itt és most az utolsó munkanapján, a rengeteg különféle térképet, elnézegetve, amik az óriási falfelületeken csüngenek... eszébe jutott, hogy van egy befejezettlen ügye. Ügye ő is tudja, hogy Hitler meghalt 5 nappal ezelőtt és a német birodalom a második világháborút is elvesztette, de neki, mint titkosszolgálati ügynöknek nem is volt nagyon beleszólása semmilyen szinten a világháborúba, de tudta, hogy a háború a Le Four műve... és tudta, hogy újabb és újabb háborúk fogják követni az eddigieket, tehát elgondolkozott és a következő gondolatok keringtek a fénysebességgel mozgó neuron agysejtjei kőrül, amit hangosan elő is adott...

– Lehetne még egy esélyt adni nekik, hiszen teljes bizonyossággal állíthatom, hogy az emberi faj el fog pusztulni 100-150 éven belűl. A Föld lakhatatlanná válik minden emlős számára úgy 100 évre. Igaz, hogy pusztítjuk a bolygót, de szerintem meg tudunk változni, ha nekik sikerült nekünk is fog... nem engedhetem, Erdélyt elvesztettem, a nagy Magyarországot elvesztettük mindannyian mi magyarok. De mi emberek, az összes ember és gyermeke és a gyermekeink gyermekei, kérdem én Szabó Szaniszló nyugalmazott amerikai ezredes a véremben egy jó adag idegen koktél-al, és a fejemben a rengeteg tudással nem tudnék valamit tenni? Nem fogadom el, hogy ennyi, és vége a civilizációnk-nak. Megteszem, amit követel tőlem az Anya, de hogyan?

Hirtelen egy hang érinti meg Dempsey fülét.

– A hogyan-ra tudok válaszolni, de a mire nem öreg barátom.

Dempsey a hang irányába fordul, és felkiált...

– Def! Barátom!

Majd hirtelen odarohan és átöleli az idegen faj eme jó szándékú emberré vált képviselőjét Def-et, aki szemmel láthatóan lefagyott, mivel érzelmileg még nem érte utol teljessen az emberi fajt, de a reakciója azért emberi.

Dempsey! Még mindig kicsit nehezen fogadom az érzelmek eme megnyilvánulását, de dolgozom rajta folyamatosan.

– Te mondod, hogy öreg, te vén lókötő, mi az az 51 év a te 500 éved-hez?

– Csak 451, még nem töltöttem be az 452-őt, kérlek ne öregíts.

– Na ettől vagy emberibb az embernél!

– Ezt, hogy értsem?

– A humor az élet sója Def!

– Bővebben barátom!?

– Figyelj! Akinek van humorérzéke az tud mindent!

Mondta Dempsey mosolyogva.

– És akinek nincs kérdezett vissza Def?

– Nos, ahogy az édesapám mondaná:

„Az képes mindenre!”

Válaszolta Dempsey, és egy lépést hátra lépett, hogy jobban szemügyre vegye tényleg öreg barátját, persze ez csak nézőpont kérdése, mivel Def semmivel sem öregebb biológiailag egy 50 éves embernél.

– Oké Dempsey, de nem értem mi az, ami ebből rám vonatkozik?

– Def! Az, hogy emberibb vagy már most, mint a legtöbb ember, mert a humorérzéked teljessen autentikus és automatikus.

– Értem, tehát... azt akarod mondani, hogy elmennék egy jó régi Homo sapiens utánzatnak?

Dempsey elneveti magát hirtelen.

– Igen, de még egy újnak is öreg vén űrkalóz, a bolygó védőszentje.

– Azt tettem, amit helyesnek éreztem, amit azelőtt sosem tettem volna, tudod ez a rettenetes, ami porrá őrli a csontjaimat.

Mondta Def, és leült a legközelebbi íróasztal-hoz.

– Á, ti emberek, hihetettlen, mennyire ragaszkodtok ezekhez a hasztalan eszközökhöz, a legtöbb humán betegség forrása ez a tárgy.

Mondta Def, és nagyon körbe járt a feje, miközben megszemlélte a tárgyat, amin ült.

– Mire gondolsz pontosan barátom?

Kérdezte Dempsey, és kicsit csücsörített a szájával, és nála ez az abszolút kíváncsiság jele.

– Ez! Ez az ostoba eszköz, ami a hölgyek ülepét hatalmasra növeszti, és a férfiak érrendszerét pedig a harmadára csökkenti... Az összes kardiovaszkuláris betegségért ez a találmány a felelős, csak azzal, hogy ha elhagynátok ezt a találmányt, hogy ha így lehet nevezni... az átlag élettartam megnőne úgy...

– Igen?

Kérdezte Dempsey kiváncsian.

– Hozzávetőleg, úgy... 30 - 40 évvel.

Dempsey legyintett.

– Értem, de akkor mit javasolsz mégis? Máskülönben most már hívhatsz Szabó Szaniszlónak.

Kérdezte Dempsey, és tudatta Def-fel, hogy nyugdíjba vonul a mai nappal.

– Értem, nem tudom, hogy ennek őrülni kell, vagy milyen érzéseket kell, hogy érezzek, nálunk tudod más az a bizonyos nyugdíjba vonulás... tudod? Egyesülés az Anyával... de hisz tudod!

– Igen Def... nekem azt hiszem ez a halál, gyerekeim felnőtek, igaz Soma még pár év múlva éri el a felnőtkórt... szóval pár év még és teljessen csend lesz Körülöttem, és éljük az öreg hűséges házaspár életét Staten Islandon.

Mondta Dempsey, miközben a térképeket bámúlta, és nem igazán tűnt teljessen elégedettnek, de még távólról sem.

– Szabó százados.

– Ezredes.

– Bocsánat Szabó ezredes, úgy látom nem vagy igazán boldog, kalandot keresel netán?

– Nem...! Szeretném megmenteni a bolygót, ha már a hazám martalócok és rablóké lett.

Mondta szomorú arckifejezéssel Szabó ezredes.

– Értem barátom... egyébként, hogy válaszóljak az előbbi kérdésedre, hogy mi a javaslatom e helyett a rettenetes egészségkárosító tárgy helyett...

Def felpattant a székről, és hozzákezdett a demonstrációhoz... ellökte a széket és kicsit berogyasztott térdből, hogy 2 méter 20 centiről leereszkedjen 190 cm-ig kb. majd el kezdett magyarázni...

– Szóval képzeld el, hogy mi az űrsiklóban, vagy a hajón nem ülünk, se nem fekszünk, mindig állunk az irányítópult elött és kapaszkodunk két nagyon erős erre a célra kijelölt fogantyúba, persze biometrikus érzékelőkkel felszerelt hevederekkel rögzítve vagyunk az irányító pulthoz, ami apró erőkifejtésekre késztett minket... érted?

Kőmosollyal kérdezi Def Szabót.

– Nos, azt hiszem értem.

Feleli Szabó, és a száját dörzsöli.

– Jó de te nem is figyelsz rám Def épp azt ecsetelem, hogy totál ki vagyok az otthonom miatt...

– Értem, pontosan hidd el... hogy megmentsd a bolygót csak egyetlen dolgot tehetsz... tudod te is!

– Igen tudom... el kell, hogy vigyem a Le Four-t a Föld-ről.

– Pontosan, és emlékszel még mit mondtam a Tarmut, vagy a többi intéző siklójáról?

– Igen, a gravi rekesz, meg a protokoll rekesz, ami leállítja, és automatikusan a fajod elhagyja a Földet, mert a protokoll szerint ez azt jelenti, hogy a bolygó őshonos lakói nem pusztítják már a bolygót.

Emeli fel a mondat végén Szabó ezredes a hangját.

– Igen, pontosan.

– És ha visszajönnek, mert kiderül, hogy az egész csak egy csel volt?

– Ne aggódj, az legkorábban is csak 50-100 év... és egyébként is nálunk nincs olyan, hogy csel, vagy taktika... egyszerűen az Anya akaratának tekintik és ezzel kész.

– Csak nem arra biztat Def ügynök, hogy lopjak el egy ilyen siklót, és gondolom azt is elárulod, hogy hogyan.

– Persze, mi sem egyszerűbb, küldj egy adatcsomagot a szokásos módon az antennával innen a Chrysler tetőjéről Tarmutnak... hogy a szokásos helyen és időben találkozunk... azt meg hogy melyik nap akarod megmenteni a Földet, azt te találd ki.

Majd hosszú hallgatás után...nehéz atmoszféra nehezedik rá a párosra.

– Persze tudnod kell...

– Igen!?

– Tudnod kell barátom...ahogy ti mondanátok... szóval ez egy egyirányú utca.

– Mondta Def egykedvűen.

– Egyirányú utca? de miért?

Kérdezett vissza Szabó ezredes.

– A protokoll része...mondtam mindenkit visszarendelnek, a program automatikusan be indul.

– És a fénysebesség, a programcsomag legkorábban a Vegáról 25 év alatt ér ide.

Mondta Szabó.

– Igen, de nem kell semmilyen programcsomagra várni, az összes sikló szenzorra érzékeli, hogy a Le Four elhagyta a Föld lékkörét, és pontosan, amikor 450 ezer kilométerre vagy a Föld-től mindenki visszaindul a Vega-hoz.

– És mi ezen a zsákutca?

Kérdi Szabó ezredes, mire Def Lehajtja a fejét és megfordul, majd leül a székre, amit egészségtelennek tart.

– Mert te is visszamész... az űrhajó automatikusan visszamegy a Vega-ra, nem lehet beavatkozni, az a hajó, ami kivitte a Le Four-t a zéró határon túl, az mindenképpen haza megy...  ez a protokoll.

– Ez szép, de nem lehet távirányítással intézni, vagy előre beprogramozni az űrhajót, hogy elvigye a le Four-t a Föld-ről?

Kérdi Szabó izgatottan, mert ha nem akkor tudja a választ, és azt pont nem szeretné hallani.

– Nem sajnos! Az űrhajó ezt a végső protokollt csak egy felsőbbrendű, vagyis szén-hidrogén alapú faj vezetése alatt teheti meg, a génszekvenciákat folyamatosan ellenőrzi az űrhajó míg a Vegára nem érkezik... Én nem mehetek, mert visszahelyeznének a kezdetekhez és élőről kezdhetném újra az 500 évet érzelmek nélkül, nekem az ahogy ti mondanátok... maga a pokol.

Szabó szája kicsit lehajlott és apró bólogató mozdulatokat tett, mint aki felismert egy szörnyű tényt, majd Def befejezte a mondandóját...

– Tudom mit akarsz kérdezni... nos a felelősség nálunk is létezik, csak nálunk szolgálat a neve... így tervezték a protokollt, hogy a Le Four-t ne tudja kiiktatni, és elküldeni a Föld-ről a megfigyelt faj.

– De én a megfigyelt faj tagja vagyok!

Mondta hirtelen Szabó ezredes.

– Igen, de a hajó a génszekvenciákat nézi...  és benned már meg van a megtévesztésig amióta beoltottalak a hajón Grönland partjai mellett a reboot nanorobotokkal 15 éve... emlékszel?

– Igen, jól emlékszem... most már csak azt mond meg, hogy miért 450 ezer kilométer?

Kérdi Szabó ezredes, miközben óriási pusztító gondolatok zakatolnak az agyában.

– Mert ott van a Hold a legtávolabb a Föld körüli keringése során, azon túl sosem megyünk, míg le nem jár a szolgálati idő. Továbbá ott van még Tarmut is, sajnos egyesítenem kell az Anyával, különben...

– Különben?

Kérdi Szabó idegesen, és odalép Def mellé, és megfogja a vállát.

– Értesítheti a többi intézőt, hogy fogják be a siklóját, mert téves protokoll indult, hajtóvadászat... és rögtön elkapnak.

– Értem, adj egy kis időt... és ezt ma kell, mert holnap már nincs jogosultságom ide jönni, minden belépőt le kell adnom, borzasztó szigorú előírások vannak...és ma tudok még utoljára kódólt adást küldeni Tarmut-nak, és a miértje pedig az, hogy átveszi a helyemet egy másik ügynök és be kell mutatnom a pályán.

– Tökéletes Szabó ezredes.

– Igen... már csak azt nem tudom, hogy búcsúzom el a gyermekeimtől és a feleségemtől? De ha nem teszem meg most, ki fogja meg tenni? Ki menti meg a bolygót?

– Igen Ezredes! Cselekedni kell!

Mondta Def teljessen gépiesen, és most tényleg olyan volt, mint azelőtt volt, még mielőtt megfertőzte volna az érzelem vírus. Egyenes és teljessen érzelemmentes.

– Def este 22 órakor... az Ellis Island-on a bevándorlási épületben! A siklód valahol messze kell letenned, és velem jössz át hajóval.

– Negatív ezredes!

– Miért?

– Mi van, hogy ha egyesülök az Anyával.

– Hagyd már ezt a baromságot! Miért halnál meg? Ne félj!

Kérdi Szabó ezredes, persze tudja jól, hogy Tarmut sokkal, de sokkal erősebb mindkettőjüknél, Def-nem harcra lett kiképezve, igaz nagyon erős egy emberhez képest, de nem harcos.

– Nem erről van szó, hogy félek, ami igaz még nem is teljessen világos számomra, hogy mi is az a félelem... hanem a sikló-ról van szó, fajom egész technológiája benne van, minden adat... ha én... szóval meghalok, nem kerülhet idegen kézbe, azt nem engedhetem, hogy ekkora előnyt szerezzen bárki is, nem az emberiség, senki sem, aki nem elég intelligens.

– Igen teljessen igazad van, az emberiség semmikép nem szerezheti meg, ezt én is jól tudom.

Mondta Szabó ezredes, és fel-alá kezdett járkálni a teremben, miközben a térképeket nézegette a hatalmas falakon.

– Nem beszélve Tarmut-ról, aki azok után, hogy nem tudtam megállítani, biztosan keresni fogja az én siklómat, hogy megállítson még a zéró határ elött téged.

Fejtette ki aggodalmait jó előrelátóan Szabó ezredesnek, aki csak fel-alá járkált a teremben.

– Okay, akkor mit javasolsz, hova rejtsük a siklódat?

Kérdezte Szabó ezredes. Mire Def egyből rávágta...

– Nos a legjobb lenne az aranybevonat, vagy platina, de az Usa aranykészletének raktárába nem dughatjuk, mert ott megtalálják és felhasználják, szétszedik, elemzik...

– Jól van értettem Def! Nem dugjuk oda.

Mondta kicsit türelmetlenül Szabó ezredes belefojtva a szót Def-be.

– Vagy gyártunk elegendő fémet, hogy bevonjuk...de ahhoz fel kellene vennem a kapcsolatot Tarmut–al... nem jó ötlet... kettő kipipálva. Ha-ha-ha!

– Def nevetése egy emberi nevetést utánzó robotéhoz hasonlított leginkább, de Szabó ezredes azért értette.

– Mi más lehetőség van még Def?

– A víz!

– A víz? Ezt nem értem Def.

– Kérdezett vissza kicsit értetlenül Szabó, és a fejét is csóválta.

– Igen a sós víz!

Mondta Def.

– A sós víz... várjál hagy gondóljam át!

– Gondold csak át, én addig szemügyre veszem ezt a másik rettenetes szerkezetet... hogy is hívják? Assz... asszony?

Mondta Def miközben simogatni kezdte a tölgyfa asztalt.

– Nem! Ezer bocsánat... asztal! Igen asztal.

– Szóval a sós víz, azt mondtad!

– Ja!

Mondta Def teljes közönyösséggel, és közben teljessen lekötötte a szerinte teljessen hasztalan eszköz simogatása, nézte minden irányból, még a fejét is lehajtotta az asztal lapjára, és oldalról nézte surlófényben a fa egyenletlen erezetét... Majd felkiáltott!

– Na ez igen, az Anya munkája tökéletes... maga az anyag, oly könnyű és gyengéd, még is megfelelő bánásmód mellett: több ezer évig is egyben maradnak a molekulai, atomjai és nem kell visszatérni az Anyához... de kár, hogy nem tudok kommunikálni ezzel az asztallappal.

– Def... Def... a rohadt életbe Def!

Kiáltott fel Szabó ezredes kicsit immár dühösen ahogy a barátját szemlélte.

– Mint egy totál drogos fasz, most úgy viselkedsz Def.

Jegyezte meg oly halkan, hogy nincs az az emberi fül, ami bármit is hallhatott volna.

– Hallottam ám!

Mondta Def és felegyenesedett.

– Szóval Def azt mondtad, hogy víz... a sós víz.

– Igen.

Válaszolta Def és leült a hasztalan székre, ami látszólag kezdett tetszeni neki, forgolódott, meg minden, jót nyújtózott, és figyelt a már egyre türelmetlenebb Szabó ezredesre, óriásira nyitott amúgy is nagy szemeivel.

– Tehát a megoldás a fajsúly, vagyis a sűrűség... mivel elektromágneses sugárzás elven működik a szkenneretek, ezért a sűrűbb közegbe behatolva az úgy nevezett beesési szöge megtörik és a sugárzás le is lassul... tengervízben úgy számolom a Föld légköri 270 ezer km/óra-ról le lassul úgy 178 ezerre km h-ra. És a szöge megtörik úgy 23 fokkal a víz felszín felé.

– Ja. A számításod korrekt barátom.

Mondta Def. Mire Szabó ezredes Def elismerésén felbuzdulva a következőket mondta...

– Hihetettlen...! Szuperinteligens lények vagytok, a galaxis Csendőrei, minden lehetőség adott... még is ilyen szart csináltok.

– Ami nekünk most épp kapóra jön, és persze a Föld-nek is. Nem de?

– De... te ódivatú ifjú-vén űrbetyár.

– Azonban...

– Azonban?

– Szóval... igazából nem ez az igazi ok amiért a sós víz a megfelelő.

Mondta Def mosolyogva, igaz ezt a mosolyt egy Charlie Chaplin filmből lopta, de azért meg teszi, és Szabó ezredest is elkapta a nevetés.

– Nem?

Kérdezte Szabó nevetve.

– Nem... Nem...!

Válaszólt Def és közben színlelte a röhögő görcsöt, és úgy nézett ki, mint egy kutya, aki vicsorog a mellette levő kutyára a semmiért, ezen Szabó ezredes szinte térdre rogyott a nevetéstől úgy, hogy közben fogta a hasát.

– Nem tudunk úszni, és a sós víz szétmarja a bőrünket 10 perc alatt, de a legrosszabb az, hogy ha sós tengervíz, főleg az Atlanti óceáni belekerül a szemünkbe... szóval megvakulunk.

– A csendes óceáni miért nem jó?

Kérdezte Szabó miközben szép lassan jött le a röhögő görcsről, majd teljessen visszanyerte eszméletét.

– Az Atlanti só tartalma magasabb.

Mondta Def.

– Oké! Szóval azt akarod mondani, hogy a technológia, amivel rendelkeztek... tudod mesélted? Amikor berepültél a Jupiterbe, hogy mintákat gyűjts, ahol százszorta nagyobb nyomás uralkodik, mint a földi óceánok fenekén...! Szóval azt akarod mondani, hogy az egyszerű tengervízzel nem tudtok elbánni!?

Vitte fel a hangját Szabó ezredes a mondandója végére, Def nem sokat várt a válasszal...

– Nem ezredes nem ezt akarom mondani, én csak azt mondtam, hogy a sós tengervíz árt a szervezetünknek, természetesen ha beleesnék a Hudson-ba akkor egy erőteret generálnák magam köré, és 78 százalék nitrogénnel és 21 százalék oxigénnel tölteném fel, aztán szépen a víz felhajtóerejét használva a felszínre jönnék, ezt mind tudja az álca köpenyem, akár még a Marina árok mélyen is elolvashatnám a legfrissebb híreket, vagy a Titanic még egyben lévő orr fedélzetén teázgattatnék a mélytengeri halakkal 4 ezer méter mélyen.

– Most megnyugtattál Def... viszont most meg azt nem értem, hogy akkor miért dugjuk a Hudson öbölbe a siklót?