Ismertető

Vigyázat! Cselekményleírást tartalmaz.

512 méter választja el őket egymástól, de világaik között nagyobb szakadék nem is lehetne.

A tizenhét éves Anna előszeretettel időzik a tóparton. Kedvenc padján ücsörögve élvezi a nyugalmat, amihez ebben a gyönyörű környezetben minden adott.

A tizenhat éves Gergő a tó túlsó partján él. Egykor sikeres úszó volt, de családi gondjai miatt felhagyott a sporttal, és rossz társaságba keveredett. Ha egy kis békességre vágyik, kimegy a partra, és távcsővel lesi a túloldalt, mások idilli élete után sóvárogva.

Így akad össze a pillantásuk egy napfényes délutánon, és ezzel kezdetét is veszi közös történetük. Noha a személyes találkozásnak gátat szab a tó és a távolság, csetelni kezdenek, és beszámolnak egymásnak életük minden apró részletéről. Kivéve a tökéletesség látszata mögött megbúvó, sötét titkokat…

Vajon a közöttük szövődő kötelék elég erős ahhoz, hogy szembenézzenek a múltjukkal?

Hélia-tó

– Hé, Anna! – lépett mellém egy felsőbb éves srác, amikor a biciklim számkódjával bajlódtam órák után a suliudvaron. Békésen sütött a nap, alig vártam, hogy végre kiguruljak az utcára, a menetszél pedig az orromba fújja a friss, tavaszi illatokat.

– Hm? – néztem rá kérdőn. Őszintén kíváncsi voltam, miért áll szóba velem. Reméltem, nem szívatni akar. Ahhoz túl komolynak tűnt az ábrázata.

– Te ugye nagy környezetvédő vagy, meg minden – nézett rám megerősítést várva.

– Mondjuk úgy, hogy nem szemetelek, és ha van egy kis időm, összeszedem a másét is – feleltem, miközben végre sikerült feloldanom a számzárat.

– Hát, ez nagyon… khm… környezetbarát tőled. – Mikor a haverjai is odaértek mellé, kezdett megint szívatásgyanússá válni a dolog, de azért adtam nekik egy esélyt, hátha mégiscsak valami értelmes indokkal szólítottak le.

– Lenne hozzád egy kérdésünk – szólalt meg a másik srác. – Ha nem gond.

– Persze, szívesen segítek. Mondjátok csak!

– Szóval… uh, hát ez nagyon ciki, basszus – úgy tett, mintha annyira, de annyira zavarban lenne –, de azt mondd meg, hogy a használt koton melyik szemetesbe megy? – Itt már egyikük halkan elröhögte magát. – Műanyagnak minősül, vagy inkább biohulladéknak?

– Esetleg toxikusnak? – egészítette ki barátját a harmadik, a legcsibészebb képű, mire mindannyian felröhögtek. Azonnal eldöntöttem, hogy a továbbiakban nem kommunikálok velük.

– Nagyon viccesek vagytok – jegyeztem meg fejcsóválva, majd induláshoz készülődve felültem a bicajra.

– De most komolyan, tényleg nem tudjuk! Mit javasolsz?

– Azt, hogy kopjatok le! – csattantam föl, majd amilyen gyorsan csak tudtam, eltekertem onnét. Egy ideig még hallottam primitív vihogásukat, de igyekeztem nem a szívemre venni a dolgot.

Körülbelül egy éve ment híre, hogy szabadidőmben a partra járok szemetet szedni, azóta néha megtalálnak a gúnyolódók. Csak azt tudnám, mi ebben a vicces. Én azt vallom, hogy a környezetvédelem kötelességünk, szóval a károgók nem érdekelnek. Nem szabad, hogy érdekeljenek. Különben is, a tavaszi szél azt súgta, hogy elpazarolt minden másodperc, amit azokra vesztegetek, akikre nem érdemes.

Hazafelé tekerve szeretek benézni a mellettem elsuhanó kertekbe. A szépségnek olyan sok formája, olyan sok arca létezik. Egyik telek sem ugyanolyan, mindegyik varázslatos a maga módján: egy csipetnyi világ, kerítések mögé zárva. A legjobban egy régóta üresen álló, borostyánnal benőtt ház elhanyagolt udvara tetszik, ami kusza összevisszasága mindenféle vadnövénynek, melyeknek még a nevét sem tudom. Aztán ott vannak a kutyák a kerítések mögött. Valamennyit név szerint ismerem. Amikor elhaladva odaköszönök nekik, boldogan vakkantanak vissza.

Apukámmal és a nővéremmel egy szép, nagy házban élünk a hegyoldalban, ahonnan festői kilátás nyílik a Hélia-tóra és a túlpartján fekvő kisvárosra. Az utcánk végétől turistaút vezet fel a hegyre, egy gyönyörű vízeséshez. Mióta ideköltöztünk, szinte mindennap kijárok oda. Ha jó az idő, sokszor találkozom kirándulókkal, s mikor látom, hogy fényképeket készítenek, büszkeség tölt el, mintha csak az enyém lenne a fákkal szegélyezett ösvény, a páratlan panoráma, és a vízesés meditatív zubogása, amely minden rossz gondolatot elnyom.

Néha csak ücsörgök a kedvenc padomon, és arra gondolok, bár megállíthatnám az időt, s beleragadhatnék ebbe a pillanatba. Hiszen ilyenkor nem létezik semmi más, csak a könnyű szellő, a zuhatag lágy permete az arcomon, a madarak éneke, az erdő illata, és a Hélia-tó napfényben fürdő látképe. Álmodni sem merek többről, egyszerűen hihetetlen itt élni. Kilépek a házból, s rögtön a lábam előtt hever az egész világ, annak minden csodájával együtt.

❤

– Gyűlölöm ezt a helyet! – Hát, a nővérem nem épp így gondolja, hiába tartják számon a tó északi partját az ország legszebb vidékei között.

– Pedig igazán szerencsés vagy, Emma. A legtöbb ember örülne, ha ilyen gyönyörű helyen élhetne – jegyezte meg apa munka közben, le sem véve szemét a képernyőről.

A konyhában ültünk. Az ebédet gyorsan lezavartuk, én pedig azon ügyködtem, hogy összehozzak valami beszélgetésfélét, mielőtt mindenki szétszéledne, ám nem igazán akart összejönni. Az utolsó falat lenyelése után apu elé fénysebességgel visszakerült a laptopja, Emma meg szokás szerint szidott mindent és mindenkit.

– Mese habbal! Csak azért élünk itt, mert máshol nem jön az ihleted, csak ebben a csodálatos, káprázatos, bámulatos, szenzációs, festői környezetben!

– Áh, festői! Köszi, pont ezt a szót kerestem – apukám író, eléggé híres. Mióta anya meghalt, újult erővel vetette bele magát a képzelete világába. Most épp egy fantasy könyvön dolgozik, melynek címe Kaedra, az ébren álmodó. Egy fiatal lányról szól, aki álmában átkerül egy másik világba. Nemrég elárulta, hogy rólam mintázta a főszereplőt, mivel én is szeretek álmodozni, néha talán túlságosan is. Lehet, ezért mondják sokan, hogy burokban élek, de nekem megfelel így. A világ olyan, amilyennek látni akarjuk. A nővérem viszont nem akarja szépnek látni. Ez a legnagyobb probléma vele, s úgy általában minden kiábrándult emberrel.

– Utálom, hogy veled még vitatkozni sem lehet! – fortyant fel a nővérem, majd bosszúsan elrobogott, mire apa fanyar mosollyal fordult felém. Felkeltem a székről, és odaléptem hozzá, hogy megnyugtassam.

– Csodálatos itt élni! – értettem egyet mosolyogva, miközben a vállára tettem a kezem.

– Igen. Annak, aki kicsit szeretne eltávolodni a társadalomtól, valóban – dünnyögte elmélázva, majd nagy lendülettel ismét a gépelésbe feledkezett.

❤

Anya egyszer azt mondta, sose szeressek bele olyan fiúba, akinek van valami szenvedélye, mert annak a szívében mindig csak második lehetek. Apának az írás a szenvedélye, így legtöbbször csak annyit látok belőle, hogy ősember szőrzettel az arcán a monitor előtt görnyed, körülötte az asztalon pedig üres tányérok, borospoharak és használt papír zsebkendők hada hever. Már megszoktam ezt, hiszen apának ez a munkája, csak a legtöbb emberrel ellentétben ő van olyan szerencsés, hogy nem egy irodában, hanem itthonról dolgozik. Kicsit fura, de igazából sosem éreztem azt, hogy a nővérem és én csak másodikak lennénk nála a rangsorban. Még akkor sem, ha sokszor ingerült amiatt, hogy megzavarjuk írás közben.

– Ez kell még? – vettem el az íróasztaláról egy fél szendvicset, ami a szárazsága alapján legalább kétnaposnak tűnt. Néha benézek a dolgozószobájába, mert akkor sem tenne rendet maga körül, ha már ki sem látna a szemétkupac mögül. Ha az olvasói tudnák, milyen körülmények között írja a könyveit, egy szempillantás alatt kiábrándulnának belőle. Valahol azt olvastam, hogy a művészek gyakran rendetlenek. Nos, apát elnézve ez igaz is. Szerencsére itt vagyok neki én, az egyszemélyes takarítószolgálat.

– Nem kell, köszönöm – dörmögte válaszul.

– És ez? – fogtam meg egy félig teli poharat, mire felcsattant:

– Jaj, Anna! Muszáj épp itt matatnod?

– Semmit sem muszáj… – Abbahagytam a szemét begyűjtését, és sértődötten kifordultam a szobából. Sokszor csinálja ezt. Komolyan, mintha egy kóbor kutya elől próbálnám elhúzni a csontot. Vajon rám mordul, vagy nem? Kérdésekkel zavarni kockázatos vállalkozás, hisz apánál sosem lehet tudni, hogyan reagál. Néha egészen jól bírja a strapát. Van, hogy csak cicceg egyet, rosszabb napjain viszont megesik, hogy bosszúságában egész monológokat vág le a közelgő határidőről, és arról, hogy milyen fontos, hogy nyugodtan gépelhessen.

– Anna! – hangja az ajtóban ért utol. Immár kedvesen, bűnbánóan csengett. Visszanéztem.

– Szeretlek – mosolygott rám, hogy jóvátegye iménti ingerültségét. Visszamosolyogtam. Amint átléptem a küszöböt, már meg is ütötte fülemet a billentyűzet vad kopogása. A nővérem talán háborogna emiatt, de én nem. Olyan nyugodt vagyok, mint a Hélia-tó vize, melynek partján annyira szeretek időzni.

❤

Az iskolában nem igazán sikerült barátokra lelnem. Nem közösítenek ki az osztálytársaim, de nem is igazán keresik a társaságomat. Én vagyok a stréber lány, akit jobban érdekel a Föld sorsa, mint a fiúk, és kortársaim szokásos problémái. Nem kapok meghívásokat suli utáni programokra vagy hétvégi bulikba, a házi feladatomat viszont gyakran elkérik, hogy lemásolhassák. De oké ez nekem így, hisz egyáltalán nem hiányzik a társasági élet, és különben is, itt van nekem Jancsi, aki, habár a tó túloldalán lakik, olyan jó barátom, hogy az mindenért kárpótol. Lefekvés előtt rá is írtam WhatsAppon, hogy beszámoljak a napomról.

Képzeld, ma megint megtaláltak órák után…

Komolyan? ☹ Mi volt? Mesélj!

Ezúttal arra voltak kíváncsiak, hogy a használt óvszer melyik konténerbe megy…

Miért, melyikbe?

Ez most komoly? Tökre nem ez a lényeg!

Jah, bocsi. 😀 Amúgy tudom, hogy mondani könnyű, de az a fő, hogy ne hagyd, hogy szórakozzanak veled, állj ki magadért!

Bárcsak én is olyan bátor lennék, mint te, aki olyan lazán vissza tud szólni másoknak valami frappánsat!

Hát akkor mire vársz? Miért nem próbálod meg?

Tudod, milyen vagyok! Ha megdobnak kővel, én kenyérrel viszonzom. Képtelen lennék ártani másoknak.

Anna, Anna… Ha rajtad múlna, megszűnne az éhezés a világon.

– Értitek! Van az álomvilág, meg van a valóság!

– Neki a másodikban még nem volt része – súgta Emma gunyorosan, teli szájjal, miközben apa átszellemültem magyarázott tovább.

Épp reggeliztünk, ilyenkor gyakran megered a nyelve egy-egy aktuális műve kapcsán. Azt hiszi, mi amolyan tesztalanyok vagy bétaolvasók vagyunk, akiknek a véleménye nélkülözhetetlen az írásai sikeréhez. Gyakran teljes oldalakat olvas fel a könyveiből két harapás között. Persze hízelgő, hogy ilyen sokat ad a véleményünkre, de jobban örülnék, ha kritikusok helyett inkább a gyermekeinek tekintene minket, és a meglátásaink helyett mondjuk az érzéseinkre lenne kíváncsi, vagy épp az aznapi terveinkre.

– Kaedra ebben a kettőben létezik, attól függően, hogy alszik-e, vagy ébren van. Csak úgy lehet elmenekülni az adott világból, ha megöli magát az ember. Szóval, ha Kaedra öngyilkos lesz a valóságban, örökre az álomvilág foglya marad. De ha a fantasy világban hal meg, akkor a valóságra lesz kárhoztatva – olyan vehemenciával magyarázott, hogy még az asztal is remegett szenvedélyes kézmozdulatai alatt.

– Oké, világos – csitította a nővérem unottan, jelezve, hogy teljesen hidegen hagyják Kaedra vívódásai. – Ideadnád a vajat?

– És Kaedra anyukája meghalt a fantasy világban, ugye? – kérdeztem, mire Emma idegesen forgatta a szemét, az orra alatt dörmögve:

– Add csak apa alá a lovat, és tegyél úgy, mintha rohadtul érdekelne ez az egész szófosás…

Apa, ügyet sem vetve rá, rendületlenül felelt:

– Igen, megölték! – kiáltott fel, teljesen beleélve magát a történetbe. – Teon ölte meg!

– Teon? De hát szerette Kaedra anyukáját, nem?

– Igen, szerette – sütötte le a szemét apa. Jó, hogy el nem sírta magát. – Éppen ezért ölte meg.

– Micsoda dráma! – a nővérem hangja szarkasztikusan csengett. – Van valakinél egy pézsé, hogy letöröljem a könnyeimet? Mit szólnátok, ha egy perc néma csenddel adóznánk Kaedra anyukája emlékének? Fogjuk meg közben egymás kezét, és hunyjuk le a szemünket.

Apa továbbra sem foglalkozott a nővéremmel, csak folytatta szónoklatát.

– Háború készülődött, és biztonságba akarta helyezni a szerelmét. Tudta, hogy a másik világban nagyszerű élete lehetne, így hát megölte. Tisztában volt vele, hogy többet nem láthatják egymást, de így kellett tennie. Így kellett tennie – ismételte merengve. – És milyen szerencse, hogy megölte, mert a nő épp öngyilkosságra készült a valóságban, hogy a veszély ellenére örökre Teonnal maradhasson. Szegény nő, minden ellenkezőleg történt, mint ahogy szerette volna. Az, hogy sosem találkozhatott többet a szerelmével, teljesen padlóra küldte. Csak hónapokkal később tudta meg, hogy várandós Kaedrával. Aztán amikor megszületett a kislány, a hatóságok elvették tőle az elmeállapota miatt. A Kaedra név jelentése egyébként „másvilág gyermeke” az általam alkotott nyelven. Persze mikor Kaedra később ráébred a képességeire, és az utolsó ébren álmodóként a fantasy világba kerül, sem ő, sem Teon nem sejtik, hogy milyen rokonságban állnak, ezért eléggé közel kerülnek egymáshoz, értitek – az utolsó félmondatot szexre utaló mozdulatokkal illusztrálta, kicsit kiverve nálam a biztosítékot, de nem mutattam ki megbotránkozásomat. – De hát honnan is tudhatnák, hogy ők igazából apa és lánya? – apa teljes eksztázisba jött. – Na, mi a véleményetek?

– Ó, hát ez nagyon… – dicsértem volna, de Emma közbevágott:

– Gagyi.

– Miért találod gagyinak, Emma? – kérdezte apa komolyan, a „szakmai” hangján, de látszott rajta, hogy a szíve mélyén megbántódott a nővérem primitív, ám őszinte kritikáján.

– Annál, hogy Teon megöli, az sem lett volna rosszabb, ha a csaj a háborúban esik el, nem? Ráadásul így esélyt sem hagy arra, hogy esetleg minden jól alakul, és együtt maradhatnak. Ez tök értelmetlen – fejtette ki, mire apa „ezzel most megfogtál” arccal megvakarta az állát, majd haragos tekintete hirtelen a nővéremre villant, mintha ő testesítette volna meg a logikai hibáját, személyesen.

– Miért, te talán örülnél, ha úgy halnál meg, hogy előtte hárman megerőszakolnak, majd rád gyújtják a házadat? Nem jobb a szerelmed kezétől elhalálozni?

– Már bocs, de ha van egy mustármagnyi esélyem élni, senki kezétől nem döglenék meg. Egyébként is, ha olyan nagy úr ez a Teon, akkor meg tudja védeni a lányt, nem?

– A halál felett nincs hatalma még neki sem! – csapott az asztalra apa sértődötten, azzal felpattant. – Na, megyek, és átírom, mert eléggé logikus dolgokat mondtál, Emma. További jó étvágyat nektek! – Amint becsapta maga után az ajtót, rögtön számonkértem Emmán a viselkedését.

– Miért kellett úgy lehurrogni apa könyvét? – fordultam felé rosszallóan.

– Nem lehurrogtam, csupán építő kritikát fogalmaztam meg. Veled ellentétben nekem ami a szívemen, az a számon – felelte egykedvűen, miközben egy hajszálat távolított el a pulcsijáról.

– Vannak helyzetek, amikor nem kell feltétlenül… vállalni a véleményünket. Illetve de, csak egy kicsit… kozmetikázva – vörösödtem el zavartan.

– Ó, nocsak! – élénkült fel csúfondárosan. – A mindig tisztességes Annácska hazugságra buzdít.

– Ez nem hazugság! – fortyantam fel.

– Nem, nem hazugság! Szépítsd csak a kifejezést, kozmetikázd!

– Kiforgatod a szavaimat!

– Figyelj, Anna! Jót akarok apának, és azzal teszek jót, ha megmondom neki a véleményemet, nem? Nehogy szar legyen a könyve, és ne fogyjon majd jól. Te sem akarod, hogy elszegényedjünk, és elvegyék a fejünk fölül ezt a szép kis álomházat, ugye?

– Jót akarsz apának? – keltem ki magamból. – A kisujjadat sem mozdítod érte! Elnéznéd, hogy belefulladjon a saját mocskába! Rohadtul nem érdekel téged apa!

– Már megbocsáss, de felnőtt emberről beszélünk! – emelte fel a hangját a nővérem. – Nem utána kéne takarítani, hanem inkább a megelőzésben kéne segíteni neki. Talán az lenne a legjobb, ha békén hagynánk. Előbb-utóbb úgyis rendet rakna maga körül. És ha már itt tartunk: apát vajon érdekli, hogy mi van velem, he? Vagy veled.

– Igenis érdekli! Csak sok a munkája.

– Ó, szegénykém! Mások is dolgoznak ám napi nyolc órát, ráadásul nem otthonról, mégis tudják vezetni a háztartást, mégis foglalkoznak a családjukkal! Én nem fogok mosni meg takarítani rá, mert sok a dolgom! Mert én nem álomvilágban élek, hanem a valóságban!

– Ő író. Ez a munkája.

– Nem, Anna. Neki ez az élete. Csak ez!

– Nem igaz! – villant meg a szemem indulatosan.

– Nem tudsz te semmit, Anna.

– Mit kéne tudnom? – már igencsak kihozott a sodromból az okoskodása.

– Például azt, hogy a nővérednek mennyire igaza van.

– Na, persze! Ha nem haragszol, inkább nem állnék le veled vitatkozni, mert úgysem jutunk dűlőre. Te mondod a saját véleményedet, én az enyémet, a kettőnk nézőpontjának pedig nincs közös metszete. Na, nekem most mennem kell. Ne keress ma már!

– Hiába flegmázol, te is tudod, hogy igazam van.

– Miről beszélsz? Miben lenne igazad? És különben is: mi a fene az, hogy igazság? Egy fogalom, amit az emberek találtak ki, de egyébként rohadtul nem létezik!

– Menj csak a dolgodra, Osho! – intett le, mint aki már unja ezt az egészet.

– Megyek is! – vágtam vissza, azzal dühösen kiviharzottam a konyhából. Még hallottam, ahogy utánam kiabál:

– Na, ma hol fogsz elbújni a problémák elől? Egész nap a tónál leszel, vagy fent a hegytetőn?

Cigi és szesz

Anyám gyűlöli, hogy bagózok, de a legkevésbé sem érdekel. Már több mint egy éve tolom. Néha elmegy napi húsz dekk is, van, hogy még több.

Szívok, ha a múltra gondolok. Vagy a jövőre. Ha agyalhatnékom van. Vagy ha szar a kedvem. Ha rám jön a szorongás. Vagy a harag. Ha kitörni készül az elfojtott indulat. Vagy ha unatkozom. Ha kudarcot vallok. És legfőképpen szívok, ha kínálnak. Mert az egész életem egy rohadt nagy szívás.

Így vagy úgy, de mindig húzok egy szállal. Aztán még eggyel. Nem azért, mert ha nem venném el, puhapöcsnek titulálnának, vagy ilyesmi, erre teszek magasról. Azért fogadom el, mert egyszerűen kell. Nem, én nem függök tőle. Csak kell. Biztos érted. Egészen hozzászoktam már.

Először persze én is azért próbáltam ki, mert fuhú, de menő. Hogy tuti fullosan klasszul mutatok majd cigivel a számban, jó nagy adag füstfelhővel a képemben. Meg merthogy ez a bandázás alapja, afféle összekötő kapocs a tagok között. Hiszen e nélkül nem menne, nem lenne meg a fíling. Úgyis tudod, miről beszélek…

Másrészt meg azért kezdtem el, hogy anyámat megbotránkoztassam. Hogy valami olyasmit tegyek, ami tuti kihozza a sodrából. Hogy élvezzem a kárörömöt, amit egy számára elfogadhatatlan tevékenység okoz.

Azt akarom, hogy lássa, mi lett belőlem, a tehetséges kisfiából. Azt akarom, hogy érezze: kisiklott az életem. Hogy érezze a tehetetlenséget. Hogy átjárja a mocskos, lehúzó kilátástalanság, ami végül közönybe, majd beletörődésbe fullad.

Mert miatta kezdtem el ezt az egész szarságot. Hogy bosszút álljak. Bár, ha akkor azt mondja: oké, elismerem, hogy elcsesztem, leálltam volna. De azóta sem ismerte el. Én pedig már képtelen vagyok kimászni a gödörből.

❤

Ha kicsit is megerőltetjük magunkat, simán szerezhettünk volna szeszt, csak aztán Szilire megint rájött a szórakozhatnék, úgyhogy felkészültem egy újabb, tökfölösleges cirkuszra.

– Neeem! Maradjatok csak, fiúk! – Ez a mézesmázos hang! Hányok tőle. Egyből tudtam, mi következik. Halk sóhajjal vettem tudomásul. – Gyertek vissza, drágáim, majd Jankó hoz nekünk piát – jelentette ki Szili a srác vállára csapva, mire a kis vízisikló megsemmisülten meredt maga elé, mintha a halálos ítéletét mondták volna ki épp. Kellett egy kis idő, míg annyira összeszedte magát, hogy meg tudjon mukkanni.

– Mi, é… én? – mutatott magára. Vért izzadt, hogy megőrizze rég elveszett méltóságának legalább az illúzióját. Hát, igen, Szili már megint kipécézte magának, és minden figyelem rá irányult. A megsemmisítő figyelem, ami kárörömből és megvetésből állt, egy csipetnyi gúnnyal megdobva. Még Bartos, Váradi és Dávid is rögtön félbehagyták aktuális tevékenységüket, hogy lássák, mi lesz. Mert valami történni fog, ezt mind tudtuk.

– Talán ismersz itt más Jankót magadon kívül? – Szili hangjából csak úgy sütött a cinizmus. Mindig többnek érzi magát attól, ha valakit megalázhat. De az a hülye is! Miért csicskul be? Álljon ki magáért, más nem fog. – Kérdezd meg Dávidot, hátha őt is így hívják! Vagy Váradit. Na, ugye, hogy más a nevük! Szóval légy olyan kedves, és szaladj már el nekünk piáért!

– Én… én nem… – még motyogásnak is alig volt nevezhető, amit az a szánalom csinált. Végignéztem a többieken. Már várták, hogy jót röhöghessenek.

Aztán meg Szili Balázskára vándorolt a tekintetem, anyja szeme fényére, családjának aranyemberére, kinek szája most széles vigyorra húzódott. Pontosan tudtam, mi következik.

Könnyű megtörni egy embert, még csak fájdalom sem kell hozzá. Tipord sárba az önbecsülését, onnantól a markodban tartod, mint egy repülni nem tudó kismadarat.

– Mitől félsz, Janóka, kis szentjánosbogaram? – lépett mellé Szili bizalmaskodva, ami inkább volt a törődés paródiája, mintsem valódi jóakarat, majd újfent a vállára tette a kezét, mintha a bajtársa lenne.

– Én nem félek, de… de kurvára nem fognak itallal kiszolgálni, ugyanis még nem múltam el tizennyolc! – megfigyeltem, hogy a szerencsétlenek gyakran káromkodással próbálják leplezni gyengeségüket. Mintha a kemény szavak a lelküket is megkeményítenék. Hát, Jankó a kurva szótól kurvára nem lett keményebb. Úgy remegett, mint a kocsonya.

– Pedig te kurvára meg fogod próbálni, ugyanis a barátunk vagy – jelentette ki Szili ellentmondást nem tűrve, majd megenyhült az arca. – Mert mi is a barátok legfőbb ismérve? Hogy segítik egymást a bajban. És mi lehetne nagyobb baj annál, hogy nincs piánk? – még közelebb nyomult a szerencsétlenhez, már-már belehajolt elvörösödött arcába. – Atyaég, hiszen te reszketsz! De mondd, mitől félsz, Janó felebarátom? Mitől lettél ilyen vörös hirtelen? Nem, ne aggódj, szó sincs arról, hogy erőltetnénk a dolgot. Csak, tudod, ha meghátrálsz, eléggé balfasznak tűnsz majd a szemünkben. Érted, ugye, mire gondolok? Nem teszel semmi hasznosat, semmivel nem viszed előrébb a csapat jólétét. – A kissrác nem felelt, de láthatóan kevés választotta el a bőgéstől, és mivel ezt Szili is észrevette, folytatta a baszakodást. Kifejezetten tetszett neki a dolog.

– Na, mondd el szépen, mitől fosol? – persze nem mondta el. – Figyi! Mi lesz, ha mondjuk… ha mondjuk elkérik a személyidet, és észreveszik a nagy trükköt, hogy bizony te még kiskorú vagy? Vagy netán be is szólnak? Legfeljebb… – és itt olyan ordenáré ótvarságot mondott, hogy leírni sincs kedvem. A többiek persze felnyerítettek, s velük együtt nevetett Szili is, én azonban nem mulattam vele, csak undorodva meredtem rá.

– Rendben van, Janóka, nem kérlek többet. Majd a Temesi eldönti, mi lesz a sorsod! De nagyon remélem, hogy engedetlenekhez méltó módon fog bánni veled – mosolygott rám Szili gúnyosan. Nem lepett meg különösebben a dolog, néha engem is baszogat. De már egyre ritkábban. Megtanulta, hogy rám nincs hatással. Jankó meghunyászkodva nézett rám, már a keménység látszatáról is lemondott. Undorító volt. Idegesített minden mozdulata, minden rezdülése, még a pillantása is.

– Muszáj mennem? – olyan szánalmasan meredt rám, hogy hirtelen megsajnáltam. Még mindig élt bennem a gyengébbek iránti empátia. Jankó, az édes kis Jankó mindig is a múltbéli, érzékeny önmagamra emlékeztetett. Ezért is vagyok én az, aki a legnagyobbakat szokta belé rúgni.

– Semmit sem muszáj, Jankó! Ahogy közénk tartozni sem – feleltem végül jelentőségteljesen, majd leültem arra az ócska fapadra, ami az egyetlen ülőalkalmatosság volt a partnak azon a részén, ahol suli után össze szoktunk gyűlni.

A gondolataimba temetkeztem. Év elején még a fél lelkét odaadta volna, hogy közénk tartozhasson. Most az egészet, hogy elmenekülhessen. Mégsem megy el, bár nem mi kényszerítjük maradásra.

❤

– Mi a fasznak csinálod ezt? – faggattam Szilit, miután valamennyien szétszéledtünk. Úgy loholtam utána a szürkületben, mint valami kóbor kutya. Mert még mindig olyan naiv vagyok, hogy próbálok hinni az emberségében. Hogy hátha van neki olyan. Hátha elmondja, miért ilyen geci. Mert ha mond bármilyen indokot, én eskü, megpróbálom megérteni, csak magyarázza meg valahogy, könyörgöm.

– Miről beszélsz, tesó? Mit mi a fasznak csinálok? – először azt hittem, csak adja a hülyét, de tényleg nem tudta, miről van szó. Földbe gyökerezett a lábam a döbbenettől.

– Jól érzed magad attól, ha megalázhatsz másokat? – pedzegettem a dolgot értetlenül.

– Megalázni? Ja, hogy a kis keljfeljancsira gondolsz! – szívott bele a cigijébe menet közben, elgondolkodó arccal. – Most, hogy így rákérdezel, azt hiszem, igen. Jól érzem magam tőle – rám sem nézett. – Nem tudom, miért, de szeretek megalázni másokat, Miszter Terézfater – nem tudtam mit mondani őszinte válaszára, csak megrendülten hallgattam.

– Adj egy szálat! – a meghökkenéstől csak ennyire voltam képes. A megszokott kérés. Rutinos mozdulattal vette elő farmerja zsebéből a cigis dobozt, és már nyújtotta is felém.

– Lestrapált vagy – jelentette ki.

– Amióta anyám megtudta, hogy bukásra állok fizikából, folyton basztat a tanulással. Baromira elegem van, hogy nem hagy békén. Hogy egy rohadt ebédet nem ehetek meg nyugodtan.

– Oh, szóval ezért vagy olyan hisztis. Már azt hittem, megjött.

– Na, már csak az baszna be – sóhajtottam fáradtan, immár teljesen megfeledkezve az imént történtekről, majd váratlanul megtorpantam. – Figyi, asszem, én inkább még maradok egy kicsit. Nincs most kedvem hazamenni. – Mert ha együtt látom őket, óhatatlanul is gondolkodni kezdek mindenféle ocsmányságon. Elkap a hányinger, ha csak eszembe jut, hogy kúrja az anyámat…

– Ahogy gondolod. Jóccak! – biccentett felém Szili egykedvűen, majd komótosan elballagott. Léptei belevesztek a hangos tücsökmuzsikába. Egyedül maradtam a tó déli oldalán, ötszáztizenkét méterre az északitól, és lélekben sok százezer fényévnyire az otthonomtól.

Miközben visszasétáltam a partra, hogy még egy kicsit elmélkedjek, az alkony elemésztette a világosság utolsó morzsáit is.

❤

A törzshelyünk egy elhagyatott partszakasz, nem messze a településtől, távol az emberektől. Cangával tíz perc a sulitól. Nincs itt semmi látványosság, csak egy korhadt pad, egy kőasztal, meg a tó. A föld csupa szotyihéj és csikk. Tiszta mocsok.

Undorítóan elhasználtuk már ezt a kis területet, sokszor idejönni sincs kedvem, hányinger az egész. Meg amúgy is, néhány méterrel arrébb sokkal szebb a part, mi mégis minden délután itt basszuk a rezet a dzsindzsában, és vedelünk. Valahova tartozni jó. Valakihez tartozni jó.

– Te nem mentél még haza? – jelent meg előttem Szimóna a semmiből, eltakarva a csillagokat. A frászt hozta rám. Fáradtan néztem fel rá, mert tudtam, ő ugyanúgy vágyik a társaságomra, mint én az egyedüllétre. Arca sápadtan derengett, mint a felhő rejtette Hold.

– De igen, már otthon vagyok – dünnyögtem fásultan, majd el nem küldve, de maradásra sem biztatva, elhallgattam. Nem volt kedvem dumálni, viszont bunkóság lett volna elhajtani. Különben is, azt hittem, már rég hazament…

A tücskök még harsányabban rákezdték. Valahol egy hal nagy csobbanással felkavarta a nyugodt vizet. Néhány nappali madár még gyászosan rikácsolt. Kezdett igencsak lehűlni, szinte csípőssé vált a kora tavaszi levegő, de mindez mintha csak kihangsúlyozta volna a víz illatát, ami az egész partot eltelítette, a tüdőm pedig mohón kapkodott frissessége után.

Szimóna leült mellém, így a továbbiakban együtt bámultuk a tavat. Elgondolkodtam, vajon milyen lehet a másik oldalon. Barátságos fényű otthonok apró, csillogó pontokként tartották fogva a tekintetemet.

Elhatároztam, hogy másnap újra kihozom a távcsövet, hogy kukkoljam azokat, akik odaát laknak. Mindig is vonzott egy másfajta élet. A jövő-menő embereket elnézve valamiféle furcsa sóvárgást érzek olyan megfoghatatlan dolgok iránt, amik talán sosem voltak az enyémek. Mintha folyton keresnék valamit, abban a reményben, hogy odaát megtalálhatom.

Lehet amúgy, hogy kicsit túlmisztifikálom a másik oldalt, főleg, mivel régebben többször is megfordultam ott, versenyeken. Mondjuk azok a belvárosban voltak, a partra még sosem volt lehetőségem kimenni. Valszeg ezért van az, hogy máig megőrizte titokzatosságát.

Olyan közelinek tűnik. Néha úgy érzem, át tudnék kacsáztatni egy követ valami nagyon állat dobással, de tudom, mindez csak illúzió, mert valójában messzebb már nem is lehetne. Ott annyira más az élet. Egyszerűen fogalmazva: ott élnek a gazdagok, itt meg a csóróság az úr. Valaha homokot bányásztak errefelé, aminek a nyomait máig őrzik a városkánk ocsmány ipartelepei. A másik oldalt bezzeg szépen kikerázták, strandot építettek, felbaszattak egy kilátót a hegytetőre a vízeséshez, meg minden, mennek is a turisták oda rendesen, míg mi itt rohadunk meg a panel lakótelepeinkkel meg a gyárainkkal.

Nem is hallottam az öngyújtó sercegését, csak a hirtelen megvillanó fényre figyeltem fel. Szimóna rágyújtott, de nem szólt semmit. Talán csak nem akarta megzavarni ezt a bensőséges csendet, ahogy kettesben merengtünk az élet nagy dolgain.

Napjában tucatszor szívok, most valahogy mégis bántotta az orromat a füst. Belerondított az álomba, amit a túlpart vetített elém.

– Hé, nyomd már el! – a mondat közepén fogtam föl, hogy én kiáltok.

– Mi bajod van? – kérdezte Szimóna megrökönyödve.

– Büdös.

– Büdös? De drága vagy, baszki – kuncogott. – Hiszen te is úgy bűzlesz a füsttől, mint egy gyárkémény! Kérsz egyet? – kínálta felém a cigis dobozt.

– Bazmeg, ez most komoly? Kell a francnak. Érezni akarom a tó illatát – egy pillanatig értetlenül meredt rám, majd felém nyújtott egy üveg pálinkát. A többiek már jó sokat lehúztak belőle, de azért maradt még az alján egy kevés. Megfordult a fejemben, hogy elfogadom, de aztán újfent elfogott az undor.

– Túl szép este van ahhoz, hogy kibírjuk józanul – ezúttal én néztem rá elképedve.

– Te tényleg szereted az alkoholt, vagy csak úgy teszel, mintha szeretnéd? – Nem is tudom, miért kérdeztem. Talán, mert hirtelen belém nyilallt egy amolyan „mi a fasz?!” érzés. Itt ez a lány, baszki, és sorra kínálja nekem a cigit meg a piát. Nagyon nem oké.

– Ez meg hogy jön ide? – meredt rám bizonytalanul.

– Szereted vagy sem? Mert szerintem kurva szar íze van. Jó, elismerem, nem az íze miatt isszuk, de akkor is, néha látom magunkat kívülről, és azt gondolom, nagy baromság az, amit itt napi szinten leművelünk – fakadtam ki váratlanul, magamat is meglepve, de Szimóna nem igazán fogta fel mondandóm komolyságát.

– Ez annyira rád vall. Bírom, amikor filozofálni kezdesz – mosolyodott el, majd egy pillanatra elhallgatott. – Tudod… én kedvellek téged, Gergő – nyögte ki aztán, elnyomva a szálat a padon. Még egy darabig parázslott a sötét füvön, ahová ledobta. A cigi fele megvolt még, ez pedig kábé felért egy vallomással. Egy darabig csak a tücskök éneke hallatszott. Hirtelen kimelegedtem, és éreztem, ahogy a pulzusom megemelkedik. Mondanom kellett valamit.

– Figyelj, én nem vagyok beléd szerelmes, és soha nem is leszek, vágod? Szóval jobb lenne, ha… – kezdtem védekezni ezerrel, mire elvörösödő képpel leállított.

– Baszki, nem, ez nem szerelmi vallomás volt, nehogy azt hidd! – szabadkozott feltartott kézzel, a fejét hevesen rázva, ám túlzó reakciója elárulta, hogy hazudik. – Szimplán csak… valahogy más vagy, mint a többiek, nem is tudom ezt elmagyarázni. Tudod, például amikor ma Szili el akarta küldeni azt a tökfejet piáért, láttam rajtad, hogy nem tetszik a dolog. Te jobb ember vagy nálunk – aha, szóval figyelt engem. A fenébe, akkor nagyon belém lehet esve. Fú, jó, hogy időben felvilágosítottam…

– Te is jó fej vagy. Szóval, mit keresel itt?

– Itt? – zavartan fészkelődni kezdett.

– Nem itt. Velünk, többiekkel. A „bandával”.

– Én csak… – láthatóan maga sem igazán tudta a választ, úgyhogy inkább kisegítettem:

– Lépj le, mielőtt késő lenne! Neked még van jövőd.

– Miért, neked talán nincs, kedves Úszóbajnok Gergő? Mi vagy te, valami százéves vénség? – kapta fel váratlanul a vizet.

– Nem, de száz évre elegendő fájdalmat hordozok – feleltem, és abban a pillanatban így is éreztem.

– Jaj, mi ez a nevetséges szöveg már? Te jó ég, mindenkinek vannak gondjai!

– Te rohadtul nem értesz semmit – bámultam magam elé. Baromira nem volt kedvem megmagyarázni.

– Hát persze, mert nekem nincsenek problémáim! Itt csakis neked lehetnek! Sőt, csak te szenvedsz az egész kicseszett univerzumban! – szinte már kiabált. Ja. Talán nem kellett volna rögtön magamat sajnáltatnom az után, hogy elutasítottam. – Az én életem tökéletes, tökéletesebb már nem is lehetne! Hogyan is érthetném, min mész keresztül? – teljesen kikelt magából, mire csendben a keze után nyúltam, és megszorítottam, le sem véve szememet a túlpartról.

– Bocs – dörmögtem a távolba révedő tekintettel. – Természetesen neked is lehetnek problémáid. Például az, hogy ismersz…

❤

Szeretek sötétedés után hazafelé baktatva benézni a kivilágított lakásokba. Ilyenkor egyszerre tölt el meghittség és mérhetetlen magány.

Kukkoló vagyok? Meglehet, hiszen bemerészkedek, sőt, belegázolok mások intimszférájába. Egy-egy pillantás, egy-egy elkapott jelenet elég, hogy történeteket képzeljek el. Vajon ki ő, és mit csinálhat épp? Fontos hívásra vár, ezért járkál nyugtalanul föl-alá a szobában, vagy csak valami elcseszett edzést végez? Ő meg ott, aki a haját fésüli. Talán indul valahova? Vagy végre összejött a jóképű, de érzéketlen seggfej álomfaszijával, és élete randijára készül?

Azt hiszem, azért szeretem ezt tenni, mert magam is meghitt otthonra vágyom. Olyanra, amit mások nézhetnek irigykedve az utca szürkeségéből.

Mert ahogy a mi kis „családunk” él, az minden, csak nem irigylésre méltó és meghitt, inkább toxikus és feszült. Öten lakunk együtt egy kis házban, nem messze a parttól: anyám, a bátyám, Marci, anyám fattya, meg én. És persze a seggfej. Majdnem kihagytam őt. A bátyámmal hivatásos anyaszomorítók vagyunk, de míg én legalább iskolába járok, addig ő csak otthon ül és kockul. Anyám szerint ez így rendben van, szerintem már beletörődött abba, hogy drogosnál aligha lesz több a legnagyobb fiából, de nekem azért vannak céljaim, még ha nem is világmegváltók.

Nem azt mondom, hogy olyan perfekt famíliára vágyok, mint a tévéreklámokban, mosolygó muterral, kutyával-macskával, meg anyám kínjával, csak legalább álljon rendelkezésre két olyan családtag az ember életében, akikben megbízik. Na, ez nekem nincs meg.

– Hazaértél? Hol csavarogtál már megint?! – anyám ingerült hangja mozdított ki a töprengésből, és egyből feszültséggel töltött el. Hát ezért nem jöttem haza ilyen sokáig. Meg sem várta a válaszomat, folytatta a szokásos szöveggel: – Kaja az asztalon – már hozzászokott, hogy sohasem vagyok otthon. Tudta, hogy ha lenne pénzem, az első dolgom lenne eltűnni erről a gyász helyről.

– Már ettem havernál – hazudtam kapásból, hogy mihamarabb leléphessek, ám amint kimondtam, már meg is bántam, mert anyám méricskélni kezdett, és láttam, hogy mindjárt kitör belőle minden sérelme, ami csak érte őt valaha az életben. Faszom! Mondtam volna azt, hogy rendben, és gyűrtem volna magamba szó nélkül azt az átkozott tökfőzeléket.

– Ezért főzök, ezért gürcölök a konyhában, és baszogatom az edényeket nyolc óra munka után? Most akkor mi lesz, he?! Öntsem ki ezt a finom vacsorát?!

– Reggel megeszem – hazudtam, hogy enyhítsek a helyzeten.

– Mert a friss, az nem kell neked! Te csak azt eszed meg, ami már mozog! Büdös vagy! Már megint dohányoztál? Azt hiszed, nem veszem észre? Ilyen marhának nézel te engem?! – óbégatott.

– Cigizek, és? Mintha te olyan tökéletes lennél! – anyám ingerültsége rám is átragadt. Vagy csak az volt a baj, hogy utálom, ha beleszólnak az életembe, amit úgy cseszek el, ahogy akarok.

– Én felneveltem három gyereket egy szál cigaretta nélkül – kezdett bele a hegyi beszédébe, de beleordítottam:

– Három gyereket? Könyörgöm, tizenhat vagyok, a bátyám meg egy drogos! Marci fiad pedig még csak egyéves múlt, az ég szerelmére!

– Ő az öcséd! Nehezedre esne egyszer így hívni?!

– Nem az öcsém!

– Nem az öcséd?! Pedig ugyanabból a lyukból jöttetek ki, a fenébe is! – anyám szikrázó tekintete maga volt a színtiszta harag. Mintha minden beszélgetésünk ordítozással és cirkusszal végződne…

– Akkor sem az! – hanem ő a bakod fattya, tettem hozzá gondolatban, de kimondani már nem mertem.

– Csak akkor érzed jól magad, ha ellentmondasz nekem, hülyegyerek?! Helyes, menj csak a szobádba, és pengesd a húrokat, míg le nem rohadnak az ujjaid!

– Ne keress, holnap egész nap a tónál leszek! – vágtam rá dühösen, mielőtt még beszáguldottam volna a szobámba. A tónál, ami bármilyen nagy is, nem veheti fel a versenyt anyám könnyeinek tengerével, melyeket értem hullat az éjszaka sötét óráiban, mikor úgy hiszi, senki sem látja.

❤

A szobám fala tele van érmekkel. Sokszor eszembe jutott már, hogy mindet leszaggatom, hogy semmi ne emlékeztessen sportolói múltamra. Próbáltam magam mögött hagyni azt az életet, de valamiért mégsem tettem meg eddig. Minden átkozott nap vágyakozva nézek elért eredményeim relikviáira, ahogy ott csillognak-villognak a falon. Mindegyik egy-egy emlék, élmény. Mintha csak figyelmeztetni akarnának arra, hogy rossz úton járok. A sok arany úgy ragyog, mint egy csoda szép, májusi naplemente, és azzal biztat, hogy lehet még enyém a nyár. Én pedig minden egyes alkalommal, amikor elfojtom ezt az érzést, még jobban megharagszom anyámra, mert miatta fagytak el a virágaim, még mielőtt beköszönthetett volna a tavasz.

Éjjel megint azt álmodtam, hogy versenyen vagyok. Minél jobban próbálom temetni a múltat, álmaimban annál inkább visszatér.

Csak úszom és úszom előre, semmi más nem érdekel. Agy kikapcsol, teljes erőfeszítés mód beindul. Újból átélem a túlhajtottság örömét, a szétszakadó tüdő érzését, a flow-élményt, a fájdalmasan jó kimerültséget, az adrenalinmámort…

Aztán görcsbe rándulnak a lábaim, és képtelen vagyok többé használni őket. Egyre lejjebb húz valami megnevezhetetlen, iszonyatos erő. Mintha betonból lennének a tagjaim. Csapkodva próbálok a felszínre törni, de hiába, merülök, egyre csak merülök, míg végül rádöbbenek, hogy már nem is medencében vagyok, hanem egy tóban. A tóban. Ebben a tóban, a Hélia-tóban.

Még érzékelem, hogy betölti a világot a napsütés, aztán minden elhalványul. Egyre kevesebb fény szűrődik át a vízen. Sötétül, egyre csak sötétül. A nap elmerül. Én merülök el…

Hirtelen felriadtam. Úgy kapkodtam a levegőt, mintha csakugyan az életemért küzdöttem volna. Kellett néhány perc, mire sikerült lehiggadnom.

Anyám szép volt régen. Ezt onnan tudom, hogy mindig hozzá hasonlítanak. Jaj, azok a hatalmas, kék szemek! Jaj, az a bongyor haj! Az a kis ez, az a kis az! Most viszont úgy néz ki, mint akin úthengerrel ment át az élet: sápadt, megviselt, és néha kibírhatatlan. Kókadt, mint egy szál virág, amit kitéptek a földből, szép lassan hervad a ragyogása. Jövőre lesz negyven. Ha kikerázza magát, vagy tízet letagadhatna, ám amikor hajnalban meglátom őt, ahogy bedagadt szemmel, zombiként, a visító öcsémmel a karján azt pampogja, hogy „te naplopó, bezzeg a Stix Jóska Európa-bajnokságot nyert”, a „szép” az utolsó jelző, ami eszembe jutna róla.

Alig vártam, hogy a reggelimet benyomva elhúzhassak a házból.

❤

Éppen becsöngettek, amikor ledobtam magam a székre az utolsó előtti padsorban. Nem sok feltűnést keltett az érkezésem, mindenki magával volt elfoglalva. Csak a padtársamnak nyújtottam kezet, Dávidnak, a többiek nem érdekeltek.

Fú, de gyűlölöm ezeket a reggeleket. Szenvedve kinyitni a szemed úgy, hogy tudod: még legalább négy-öt óra alvásra lett volna szükséged. Hogy tudod, egész nap kialvatlan leszel, és az esély arra, hogy a közeljövőben rendesen kipihenheted magad, egyenlő a nullával. Teljes kilátástalanság. Ha nincsenek meg az alapszükségleteid, nem emelkedhetsz magasabb célok felé. Marad az alkohol meg a kiégettség. Amíg jártam edzésre, legalább volt mit várni, az célt adott az életemnek, de így?

Legalább a tó még nem száradt ki, van hova mennem. Mondjuk, amilyen szerencsétlen vagyok, előbb-utóbb jön valami földrengés, megnyitja a talajt, a víz meg lefolyik a felszín alá a gecibe.

– Na, mi van? – fordult felém Dávid gunyoros mosollyal, kizökkentve a reggeli mélázásból. – Rövid volt az éjszaka?

Nem feleltem, csak vetettem rá egy bosszús oldalpillantást. Ezt igennek vette, csendesen el is röhögte magát. Kedvelem a srácot, mert ő is épp olyan kiégett és elkallódott, mint én. Már az érkezésem előtt a banda tagja volt, meg az osztálytársam is évek óta, mégis keveset tudok róla. Értelmes, megvan a józan paraszti esze, el lehet vele dumálgatni komolyabb témákról is. És van humora. Akár még barát státuszig is emelkedhetne nálam, ha érdekelne a dolog. Azért persze neki is vannak zűrjei. Nem tudom biztosan, de sejtem.

– Tanultál? – kérdezte jókedvűen, az esélytelenek nyugalmával. Hangszínében már benne volt saját válasza is.

– Hogyne – feleltem az üres táblát bámulva. Nem néztem oldalra, mégis tudtam, hogy cigit tölt.

– Jössz délután?

– Te?

– Még nem t’om.

– Én sem – válaszoltam, közben pedig megérkezett a magyartanárnő. Nem szereti az osztályunkat, mert a jelenlévők kilencven százalékának az irodalmi fogékonysága a nullával egyenlő. A könyveket csak látásból ismerik, a „vers” kifejezés a passzív szókincsük része, és ha fogalmazást kell írniuk valamiről, annak a terjedelme három és öt sor között mozog, de még azért is vért izzadnak. Önálló véleményük nincs, helyesírásuk soha nem fog eljutni a „muszáj” megfelelő leírásáig. Még a beszédükből is süt az olvasás és a szókincs teljes hiánya. Ezek az én osztálytársaim… Persze én meg mindenben tökéletes vagyok, nem is kérdés…

Egyébként kedvelem a tanárnőt, de nem hiszem, hogy ez kölcsönös, mert amikor óra közben a többiek faarccal falatoznak bicskával szalonnát lilahagymával, akkor engem is a hátsó padsorok neveletlen bandájának tagjaként könyvel el. Végül is, lehet, hogy igaza van. Soha nem tiltakoztam még e státusz ellen, bár a fogalmazásaimra mindig odafigyelek, hogy legalább a helyesírásom rendben legyen. Erről a többieknek persze nem kell tudniuk.

– Elnézést a késésért, tanárnő! – merő véletlen, hogy Szili is pont a hátsó részen ül, ráadásul ő a másik padtársam. Szili Balázs kitűnő tanuló, és úgy ragyog köztünk, mint holmi elf az orkok hordájában. – Csak defektet kaptam út közben – kamuzott teljesen hihetően, miután belépett az ajtón fehér ingében és jólfésülten –, és, izé, sajnos nem volt nálam biciklipumpa, haza kellett futnom érte – lihegett, én meg azon gondolkodtam, vajon min töri a fejét. Késésének nyomós oka lehetett. Ez olyan biztos, mint hogy a pumpa kurvára szart sem ér defekt ellen.