ATHENAEUM

© Benedek Szabolcs, 2026

© Athenaeum Kiadó, 2026

A mű kiadását a Nemzeti Kulturális Alap támogatta.

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978-963-543-676-7

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória

Szerkesztette: Papp Sándor Zsigmond

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borító: Földi Andrea

Nyomdai előkészítés: Komlós Andrea

Korrektor: Kütsön Nikolett

ZAKKANT AZ EGÉSZ VILÁG

A tigris és a mókus

A tigris hátán meg kellett nyomni egy gombot, és akkor a láthatatlan mikrofon minden hangot fölvett, amit aztán egy másik gomb segítségével vissza lehetett játszani. Ezzel a jelek szerint nap mint nap többen is elszórakoztak, Sáráék ugyanis akárhányszor tértek be a játékboltba, a tigris minden alkalommal más és más felvételt játszott vissza. Volt, amikor vékony lánykahangon köszönt, volt, amikor közölte velük, hogy nagyon szépek, de olyan is volt, hogy köhögött – sőt még ásított is. Úgy tűnt, hogy aki bement a boltba, az képtelen volt megállni, hogy ne vegye a tigrist a kezébe, és ne csináljon valamilyen hangfelvételt vele. Egy alkalommal, amikor Sára megnyomta a lejátszó gombot, egy kellemes férfihang szerelmet vallott neki. Sára elpirult, és gyorsan készített inkább egy másik felvételt – azt mondta a láthatatlan mikrofonba: „Szia, Gergő! Hogy vagy?”, és csak utána adta Gergő kezébe.

Az eladókat nem nagyon érdekelte, hogy mit művelnek a tigrissel. Elég megviselt volt már az a bemutató darab, a gombok koszosakká és ragacsosakká váltak a sok fogdosástól, az oldalán pedig egy helyütt felfeslett a plüss anyaga, a boltosok úgy lehettek vele, hogy annak már úgyis mindegy, hadd szórakoztassa a reménybeli vevőket, azok meg csak jöjjenek be minél többször, mert egyszer talán vesznek is majd valamit. A tigrisből nem igazán fogyott, a viseltes példány mögött háboríthatatlanul, türelmesen várt gazdára néhány becsomagolt darab, Sárának viszont hetek óta ott zakatolt a fejében a gondolat, miszerint bármilyen sokba is kerül, kellene venni egy ilyet Gergőnek a születésnapjára, hiszen akárhányszor meglátja, azonnal mosolyra kerekedik az arca, csillogni kezd a tekintete, és visongva követeli az anyjától, hogy adja oda neki azt a kis csíkos jószágot.

Ugyanakkor a mókus is tetszett Gergőnek. Az a tigristől kettővel arrébb ült, valamivel olcsóbb volt nála, és ha megnyomták a hasát, hangokat adott ki. Szépen sorban, ahogyan a gyomrában lévő szerkezet tárolta: nevetett, énekelt, vagy azt mondta, hogy „helló”. A tudása kétségkívül szerényebb volt a tigrisénél, ám Gergőnek ugyanúgy tetszett, mint amaz – rá is ugyanolyan csillogó szemmel mosolygott, és ugyanúgy kapálózott utána.

Sára nem tudott dönteni. Még két nappal Gergő születésnapja előtt is azon töprengett, hogy melyiket vegye meg a kisfiúnak. A döntés alapja lehetett volna, mondjuk, az árkülönbség, csakhogy születésnapról volt szó, amikor az ember nem e szerint mérlegel, úgyhogy Sára altatás közben megpróbálta fölidézni Gergő reakcióit, és megfejteni, hogy a tigrisnél vagy a mókusnál szokott-e jobban örülni. Éppen ott tartott a gondolatmenetben, hogy talán a tigrisnél egy egészen kicsivel nagyobb az öröm, ám ha holnap, séta közben bemennek a játékboltba, először a mókust fogja Gergő kezébe adni, csak utána a tigrist, ugyanis eddig mindig a tigrisé volt az elsőbbség, lévén, hogy az esett hamarabb az útjukba. Kérdés tehát, hogy fordított helyzetben mi történik majd. Na, ez holnap kiderül.

Ebben a pillanatban kinyílt a gyerekszoba ajtaja, és Balázs lépett be. Sára csodálkozva nézett rá. Már régen kitapasztalták, hogy altatás közben nem jó, ha bejön a másik szülő, mert olyankor megszakad a folyamat, és Gergő nemhogy nem alszik el gyorsan, hanem egyenesen sírni kezd, ami után alig lehet megnyugtatni. Ezúttal viszont nem a kisfiú, hanem az apja sírt. A gyerekszoba félhomályában is tisztán lehetett látni, hogy Balázs szeme vörösre duzzadt, az arcán pedig félig megszáradt könnycsíkok húzódnak.

Mielőtt Sára a tigris és a mókus okozta dilemmából fölocsúdva akárcsak egy pillanatig is elgondolkodhatott volna azon, hogy ugyan mi baja lehet a férjének, amaz gondosan becsukta maga mögött az ajtót, mintha attól tartana, hogy valaki hallgatózik odakint – ami képtelenség lett volna, elvégre rajtuk kívül senki nem volt a lakásban –, majd minden bevezető nélkül azt mondta:

– Szerelmes vagyok.

Sára a gyereket figyelte, nem ébred-e föl a túlságosan hangos beszédre.

– Szóval szerelmes vagyok – ismételte meg, miután Sára nem mondott semmit. – Valaki másba. És szeretnék minél több időt tölteni vele.

Gergő mocorogni kezdett az anyja karjában, úgyhogy Sára a kézfejével integetni kezdett Balázs felé, hogy menjen ki. Amaz néhány pillanatig még ott toporgott a padlószőnyegen, majd szipogva kiment.

Szerencsére a gyereket nem zavarta meg a közjáték. A kis mocorgáson túl nem ébredt föl, és amikor Sára behelyezte a kiságyba, mély álomba merült.

Balázs a konyhában állt, és mereven nézett kifelé az ablakon.

– Figyelj – kezdte Sára –, szerinted melyiket vegyem meg a születésnapjára: a tigrist vagy a mókust? Tudod, már meséltem erről neked. A tigrissel föl lehet venni mindenféle hangokat, a mókus pedig énekel és nevet. Képtelen vagyok eldönteni, hogy Gergő melyiknek örülne jobban. Mind a kettő nagyon tetszik neki. A tigris valamivel drágább, de szerintem most ne ez számítson. Arra gondoltam, hogy holnap teszek még egy próbát velük. Vagy szerinted mi legyen?

A férfi szembefordult a feleségével:

– Hallottad, amit odabent mondtam?

Sára habozott.

– Mármint azt, hogy szerelmes vagy valakibe? Persze hogy hallottam… De most segíts nekem dönteni. Két nap múlva itt a születésnapja. Tehát melyiket javaslod? A tigrist vagy a mókust?

Balázs nem válaszolt rögtön. Néhány hosszú pillanatig csak nézett meredten Sárára, majd lassan megcsóválta a fejét.

– Annyira, de annyira hülye vagy – mondta, aztán kiment a konyhából.

Sára nem sokkal később követte.

A férfi a hálószobában ült, az ágy szélén. A tévé halkan duruzsolt előtte, de látszott rajta, hogy nem arra figyel. Sára úgy érezte, hogy valamit mondania kell, ám fogalma se volt, hogy mit. A feje üres volt, akár egy hordó, mindössze a tigris és a mókus árválkodtak benne.

– Kibe vagy szerelmes? – kérdezte végül Sára, mivel ennél jobb nem jutott az eszébe.

Balázs nem nézett rá.

– Az egyik kolléganőmbe.

Sára fején az futott át, hogy ez így szokott történni. A kolléganők mindig kéznél vannak. Üdék, frissek, vidámak, csinosak és szórakoztatók.

– Ismerem őt?

– Nem.

– Régóta tart?

– Nem.

Lehet, hogy megveszem mind a kettőt, villant hirtelen Sára agyába villámcsapásként a megoldás. „Valószínűleg mind a kettőnek egyformán örülne. S az lenne az igazi szülinap, ha semmiben nem szenvedne hiányt.”

– És most akkor mi lesz?

Balázs végre elfordult a tévétől.

– Neked miért nincsen farmered?

– Micsoda?

– Farmernadrágod. Miért nem hordasz farmert?

Sára a mackóalsójára nézett. Eléggé megfakult már, és itt-ott kilógott belőle néhány szürke színű cérnaszál.

– Régebben hordtam farmert. Egyetemista koromban. Emlékszel?

– Persze hogy emlékszem. – Balázs hirtelen fölállt. Olyan düh áradt belőle, hogy Sára önkéntelenül is arrébb lépett. – De mostanában miért nem veszel fel farmert?

– Hordjak? – nevetett fel erőltetetten Sára. – Ezt szeretnéd? Vegyek holnap magamnak egy farmert?

Balázs ránézett. Már nem sírt, a könnycsíkokat is letörölte. A tekintetében különös, megnevezhetetlen fény csillogott. Sára még soha nem látta ilyennek.

– És az az anyajegy a nyakadon…

Sára odanyúlt.

– Ez?

– Igen, az. Nagyon idegesít.

– Tényleg? Még soha nem mondtad.

– De most mondom.

– Hát… sajnálom…

– Vetesd le.

– Tessék?

– Mondom, vetesd le. Soha nem tudtam végigcsókolni rendesen a nyakadat, mert mindig útban van az a szar.

Így mondta: „tudtam”. De a múlt időre Sára csak később figyelt fel. Akkor, amikor már egyedül ült a hálószobában a megvetett franciaágyon, a még mindig duruzsoló tévé előtt. Jobb kezében a távirányítót fogta, és ide-oda kapcsolt a különféle adók között. Nem állt meg sehol hosszabb időre, átszörfölt rajtuk, és amint a csatornakiosztás végére ért, elindult az utolsótól visszafelé. Hosszú perceken át rótta a köröket anélkül, hogy a képernyő föl-fölvillódzásából bármit is megértett, vagy egyáltalán meglátott, fölfogott volna.

Balázs úgy csapta be maga mögött a bejárati ajtót, hogy kiesett a zárból a kulcscsomó, csörögve-zörögve landolt a járólapon. Sára ekkor fölállt, és hallgatózott, hogy a szomszédban nem sír-e föl a gyerek. Ám Gergő minden jel szerint az igazak álmát aludta. A kulcscsomó továbbra is ott hevert, ahová esett, ki kellett volna menni az előszobába, visszatenni a zárba, és elfordítani, de Sára képtelen volt elszakadni a franciaágytól és a távirányítótól. A tigris és a mókus körül jártak a gondolatai. Magában osztott-szorzott, és egyre inkább biztos volt benne, hogy mindkettőt meg fogja vásárolni Gergő születésnapjára.

Az jutott utána az eszébe, hogy meg se kérdezte Balázst, hogy most éppen hová rohan. Persze a válasz nyilvánvaló lett volna. A férje rövid időn belül kétszer hülyézte le. Másodjára akkor, amikor a szemére vetette, hogy nem vette észre, hogy az uszoda után néha száraz maradt a fürdőnadrágja. S amikor meg mégis vizes volt az a nadrág, akkor se tűnt föl neki, hogy nem árad belőle a klór átható bűze. A csapvíznek ugyanis nincsen szaga.

– Hát, figyelj, én tényleg nem szoktam ellenőrizgetni a te gatyáidat…

– Mert hülye vagy, azért. Más számára teljesen világos lett volna.

– Micsoda?

– Hát hogy miért járok annyiszor, úgymond, uszodába.

Balázs gúnyosan nevetett. Már nyoma se volt rajta annak, hogy nem is olyan régen még sírt.

– Tényleg nem vettél észre semmit?

– Mit kellett volna észrevennem?

– Hát ez az. Azt se tudod, mire kell figyelni. Érdekel téged, hogy mi van egyáltalán?

– Persze hogy érdekel.

– Mikor olvastál utoljára újságot? Mikor néztél utoljára híradót? Tudod, hogy mi zajlik a nagyvilágban? Vagy akár csak körülötted?

Sára a tévé képernyője felé fordult, de képtelen volt bármit is fölfogni az ott pergő képekből.

Az az eszement ötlet jutott az eszébe, hogy ha itt lenne a tigris a kezében, megnyomná a gombot rajta, fölvehetné a beszélgetésüket, és utána visszahallgathatná. Akkor talán kiderülne, hogy mi ez az egész. Valóság, vagy esetleg egy ostoba film, amelyben neki amúgy esze ágában sem volt szerepelni? Nem, ez nem az ő filmje. Ez Balázsé, meg azé a másiké. A kolléganőé, akit különben lehet, hogy ismer, ha máshonnan nem, hát a férje elejtett megjegyzéseiből. Amelyekre oda kellett volna figyelnie. De minek is figyeljen oda, ha ez a történet nem róla szól?

– És most mit akarsz csinálni?

Balázs vállat vont.

– Azt, amit eddig.

– Vagyis?

– Eljárok hozzá. Találkozgatok vele munkaidőn kívül is. Holnap például moziba megyünk. Későn jövök majd haza.

– Későn? És addig mi mit csináljunk?

– Hogy érted azt, hogy mit csináljatok?

– Mármint Gergő meg én.

– Mégis mit csinálnátok? Nem szoktatok semmit csinálni. Itthon lesztek, és kész. Ha úgy adódna, hogy nem jönnék meg éjszakára, majd dobok egy üzenetet. Jó lesz így?

Sára a férjére nézett.

– Akkor szerinted melyik legyen az ajándék? A tigris vagy a mókus?

Balázs kirohant a szobából, aztán a lakásból is.

Sára másnap megvette mind a kettőt. Úgy fordította a babakocsit, hogy Gergő a játékbolt másik felét lássa, amíg ő kifizeti a tigrist és a mókust, majd elrejti őket a babakocsi alsó rekeszében. Utána sokáig lent voltak a parkban. Gergő békésen aludt a kocsiban, Sára pedig ült a padon, és nézett maga elé. Próbált a tegnapiakra gondolni, de egyre csak az járt a fejében, hogy jól tette, hogy végül megvette mind a két játékot. Az is lehet, hogy még ma este, amint hazaértek, odaadja a gyereknek. Igaz, hogy csak holnap lesz Gergő születésnapja, de hát miért ne lehetne kicsivel korábban örömet szerezni neki. Igen, ezt fogja tenni. Hazamegy, és odaadja az ajándékokat. Aztán lefekvésig azokkal fognak játszani.

Zakkant az egész világ

Attila vérbeli üzletemberként komplett költségvetést tett a bátyja elé. Ami azért nem volt túlságosan bonyolult: osztott-szorzott – vagyis inkább összeadott és kivont –, és úgy találta, hogy amennyiben sikerül egy minden szempontból elfogadható garzont szerezni, akkor legalább ugyanott lesznek, mint a mostani felállásban. A „legalább” azt jelenti, hogy akár olcsóbban is kijöhetnének, attól függően, milyen gyakran használnák a lakást. De józan ésszel kalkulálva, hogyha lenne egy állandó kecó, akkor nyilván többször járnának oda, mint az alkalmi búvóhelyekre.

– Hát ez az – mondta a homlokát ráncolva Imi, akiről úgy tartották a családban, hogy bölcsészként mi sem áll távolabb tőle, mint a piszkos és lenézendő anyagiak. – Szerintem te többször jársz el ilyen helyekre, mint én, úgyhogy ez elsősorban neked lehetne kifizetődő.

– Gondolj csak bele: kizárólag a miénk lenne, lényegében akkor mennénk oda, amikor akarnánk. És amennyiben úgy jönne ki a lépés, hogy azonnal kell, nem kéne azon aggódni, lesz-e hely valahol. Hányszor volt olyan, hogy hirtelen felszabadult az időd, de nem találtatok már szabad helyet? Főleg péntek délután. Itt viszont csak egymással kellene egyeztetnünk. Csinálok egy Excel-táblázatot, fellövöm a felhőbe, csupán nekünk lesz hozzáférésünk, és azonnal látjuk majd, hogy mikor szabad a kecó.

Attilának igaza volt, a péntek délután tényleg halálos. Olyankor mintha a fél város félrelépne, napokkal korábban lefoglalják a megszokott búvóhelyeket. Viszont azzal meg ott a rizikó, hogy néha le kell mondani az utolsó pillanatban, mert beteg lett valaki, vagy kiderül, hogy valóban túlórázni kell a munkahelyen. És sok helyen a következő látogatáskor behajtják az elmaradt összeget is, ami érthető, elvégre ez is üzlet, amelyben nem mindig a lovagiasság szabályai dominálnak.

– Nálam felesben megy – mondta Imi. – Mármint a csajjal felezzük az összeget. Mindig ragaszkodnak hozzá. Ezek emancipált nők. Az egyik egyszer el is magyarázta, hogy ha nem szállna be az árba, kurvának érezné magát.

Imi nem tette hozzá, hogy az ő részéről nagy könnyebbséget is jelent, hogy nem ő állja a találkák helyszínének teljes bérleti díját.

– A csajoknak nem kell tudniuk, hogy ez a mi bérelt lakásunk. Azt mondod, hogy egy haverodé, ott a dobozka, diszkréten abba kell tenni a pénzt. Vagy adja oda neked, és te majd továbbadod.

– Miféle dobozka? És ha észreveszi, hogy én nem teszek bele semmit?

– Jaj, Imi, ne legyél már ennyire nehézkes! Akkor te is teszel, azután meg kiveszed. Így jön ki minimum nullszaldóra még rezsivel együtt is az egész. De lehet, hogy még jobban is járunk. Az időbeosztást nézve mindenképpen.

Imi pislogott a darabka kockás papír fölött. Nem akarta bevallani még magának sem, hogy nem bírja kisilabizálni a számokat. Pedig már korábban is észrevette, hogy kellene egy olvasószemüveg. Az ember mégsem szívesen adja meg magát a kornak.

– És hogy fizetjük a bérletet meg a rezsit? Eszter látja a számlámat. Egyszer kitalálta, hogy mindketten férjünk hozzá egymás bankszámláihoz, mert baleset vagy bármi történhet velünk. Alkalmanként pár ezrest el tudok neki adni, de nagyobb összeget nem.

– Akkor te továbbra is alkalmanként veszel ki pénzt, és ideadod nekem. Én pedig minden hónapban meghitelezem az egészet. A rezsi nem lesz magas, a lakást csak rövid ideig használjuk, nem folyamatosan. Amúgy nálunk nincs ilyen. Ha Kati az egyenlegemet nézegetné, az olyan lenne, mintha a leveleimben vagy az üzeneteimben turkálna.

Iminek az jutott eszébe, hogy utóbbi nála se jönne jól. Amikor a koronavírussal kórházba került, egy tisztább pillanatában neki is állt kitörölgetni a telefonjából bizonyos üzeneteket és képeket. Aztán keserűen röhögött az egészen. Végtére is ha meghal, már nem fogja érdekelni, hogy mások mit gondolnak róla. Ez csak az élők mindennapjait keseríti meg.

Az egyik sörözés közben derült fény a piszkos kis titkaikra. Pont a feleségek szorgalmazták, hogy menjenek el néha kettesben is szórakozni, ne csupán a kötelező családi összejöveteleknél találkozzanak, amikor nem is nagyon tudnak egymással rendesen beszélgetni. Tényleg jól jöttek ezek az alkalmak, kiderült, hogy túl azon, hogy testvérek, akár barátok is lehetnének.

– Egy csomó embert ismerek, akiknél ugyanígy nincs szex ennyi év házasság után – magyarázta Attila a negyedik sör közben. – Nálunk, ha volt is, a végén már nem volt benne köszönet. Csók, előjáték semmi, pedig hányszor hallani, hogy a nőknek ez mennyire fontos. Kati viszont egyszerűen széttette a lábát, még csak nem is titkolta, hogy kötelességből akarja letudni az egészet. Egy idő után már nem is gerjedtem rá. Aztán persze kiderült, hogy nincs semmi bajom. Szervi értelemben legalábbis nem. Mentálisan meg amúgy is mind zakkantak vagyunk. Ahogy az egész világ.

Imi arra gondolt, hányszor hallotta már nála sokkal fiatalabb nőktől, hogy a férjük piszkavassal sem nyúlna hozzájuk. És amikor évekkel a szülés után visszatértek dolgozni, megint nőnek érezték magukat, amint udvarolni kezdtek nekik a férfiak. Lehet, hogy mégis azokban az országokban csinálják jól, ahol rövidebb a gyes?

Sikerült egy elfogadható helyen lévő és olcsón bérelhető garzont találni, úgyhogy Attila kegyesen fölajánlotta a bátyjának, hogy a köztük lévő jövedelmi különbségre tekintettel hatvan százalékkal száll be a buliba. Amit Imi habozás nélkül elfogadott, miután egyre erősebben érezte az addig se túl izmos fizetésén az inflációt.

– Figyu – mondta aztán Attila egy nap a bátyjának –, a kecó délelőttönként üresen áll. És általában hétvégén is. Ami érthető, hiszen családos emberekként mi se járunk szombaton vagy vasárnap titkos búvóhelyekre. De a délelőttöket kár volna veszni hagyni. A viszonyok nagy része munkahelyeken szövődik, és sok pár szívesen dobja fel némi etyepetyével az ebédidőt.

– De mit szól ehhez a tulaj?

Attila elmagyarázta, hogy a tulajnak nem kell erről tudnia. Feltölthető SIM-kártyán fogadják majd a hívásokat. A szlogen az lesz, hogy bejelentkezés után azonnal lehet menni. És ha netán pont akkor valamelyikőjük használja a lakást, azt mondják majd, hogy aznapra sajnos nincs szabad hely. Az ágyneművel meg azt csinálják, amit amúgy is: beadják a tisztítóba. A párok nagy része úgyis csak eldobja magát a heverőn.

– És ki adja át nekik a lakást?

– Te időnként el tudsz lógni a munkahelyedről, nem? Nekem mítingjeim és munkaebédeim vannak, nem is vagyok mindig bent. De nyugi, elég csak odaadni, távozáskor majd bedobják a kulcsot a postaládába.

Imi már csak magában zsörtölődött azon, hogy persze otthon és a családban is úgy van elkönyvelve, hogy az ő állása olyan himihumi meló, mert amiért nem jár sok pénz, az biztosan olyan is. Mindenesetre Attilának megint igaza lett. Napi egy-egy párt simán tudtak fogadni délelőttönként, és noha Imiben újabb stresszforrásként jelentkezett annak lehetősége, hogy a munkahelyén egyszer szóvá teszik majd a lógásait, igazából sínen voltak a dolgok. Érdekes módon utólag visszatekintve Imi ugyanezt érezte akkor is, amikor egy eső áztatta délelőttön szokás szerint némi spéttel esett be a házba, ahol a gangon, félig az egyik oszlop mögé bújva már látható idegességgel várakozott az aznapra bejelentkezett pár. Ám Imi hiába szeretett volna elnézést kérni a pár percnyi késésért, és biztosítani a vendégeket, hogy ennyivel tovább maradhatnak, csak tátogni tudott, miután a pár nőtagjában a feleségét, Esztert ismerte fel.

Eddigi tapasztalatai szerint a nők ilyenkor igyekeznek láthatatlanná válni, és besurrannak a félig nyitott ajtón a partnerük előtt, aki gyorsan rendezi az anyagiakat, majd megbeszéli a kulcsleadás módját. Eszter azonban odalépett Imi elé, és azt mondta:

– Ügyes. A napokban épp arra gondoltam, hogy megpróbálhatnánk visszahódítani egymást. Ezek szerint valóban több van benned, mint amennyit kinéztem.

Azzal bevonult a lakásba.

Imi csak most vette szemügyre alaposabban a férfit. Kissé kopaszodó, a márkás öltözéken keresztül is már láthatóan hízásnak indult, de ezzel együtt jó svádájú pasas volt. Legalább annyira zavarban volt, mint Imi, aki nem most először gondolt arra, hogy ha akárcsak a közeljövőbe is szeretne bepillantani valamilyen varázslatos eszközzel, legjobb esetben is csak egy feneketlen, sötéten csillogó vizű kútba nézhetne bele.

Tartalom

ZAKKANT AZ EGÉSZ VILÁG

A tigris és a mókus

Zakkant az egész világ

Ha Nyugaton születik, világsztár lett volna

Anita unja

Befejezem, amit te félbehagysz

Nyárdélután a tóparton

Nem képzeled, hogy elmondom

12:34

Nohab

Tényleg szeretem a jalapeñót

A kefe sörtéi

Az első páciens

Mi a művészet?

A rossz ember

Bejelölt ismerősnek

A kutya elveszett

Nem vagyok nyár típusú

Patrick

Az olvasóilevél-író

Természetes nyelvérzék

A zarándok

Működési mátrix

Hazatérés

KI AD KARÁCSONYRA FESTMÉNYT AJÁNDÉKBA?

4D

A boríték

A sztár

A hírlapíró

Világvége

A család szent

Ki ad karácsonyra festményt ajándékba?

Ezt honnan a fenéből tudod ilyen jól?

Vézna, alacsony ember

Szar most a szeretőknek

Nem értem, mi van az emberekkel

MÁS TÖRTÉNETEK

Négy magyar gól Wolverhamptonban Anglia ellen

Nézd meg a malacokat!

A második fanyűvős sztori

A férj

Egyszer elveszítelek

Írói tevékenység

Az életből meríteni

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Rozbora Bence

Felhasznált betűtípusok

Fira Sans Extra Condensed – SIL Open Font License

Fira Sans Condensed – SIL Open Font License

Noto Serif– SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License