A szerzőtől korábban megjelent:

Jó kislányok kézikönyve gyilkossághoz

Jó kislányok, rossz viszonyok

Halott kislány a jó kislány

Jó kislányok első gyilkossága

Öt túlélő

Rachel Price visszatérése

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Holly Jackson: Not Quite Dead Yet

Bantam Books, New York, 2025

Fordította Miks-Rédai Viktória

Ez a mű kitalált történet. A nevek, helyszínek, karakterek és események az író képzeletének szüleményei, egyéb esetben pedig fiktív módon vannak kezelve. Bármilyen hasonlóság valós (akár élő, akár holt) személyekkel, eseményekkel vagy helyszínekkel csupán a véletlen műve.

Második kiadás

Copyright © Holly Jackson Limited 2025

Magyar kiadás © Kolibri Kiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Miks-Rédai Viktória, 2025

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Erin Fitzsimmons és Scott Biel

Borítóillusztráció © Erin Fitzsimmons

Előzék képek © Getty Images

Jetnek

PÉNTEK
OKTÓBER 31.

EGY

A HALOTTSZÜRKE BŐR itt-ott már elrohadt, kilátszott alóla az inak vékony szalagja. A besüppedt, gumiszerű szemgödörben szikrázó mogyoróbarna szem. Ez amúgy igazi volt: ide-oda járt, miközben magát tanulmányozta. Hiányos, feketéllő fogak, köztük húscafatokkal. Mit is esznek a zombik? Csak agyat, vagy a beleket sem vetik meg? A karamellizált almát, amit korábban evett, valószínűleg nem kedvelik.

Jet a karneváli tükörben nézte saját magát, halott, bocsánat, élőhalott arcát. Oké, felvette a maszkot, három teljes perce viselte, hogy anyu ne panaszkodhasson, de már nem kapott levegőt. Forró, karamellaillatú lélegzete lecsapódott a gumimaszkban, és a bőréhez ragasztotta. Lerántotta az álarcot. Nélküle is sápadt volt, bár talán kevésbé szürke. A tükör megnyújtotta kerek arcát, eltorzította sűrű szemöldökének, pisze orrának vonalát. Rövid szőke haja az égnek állt; amikor lesimította, statikus elektromosságtól vibrált.

– Jet?

– …Franc! – A lány összerezzent. A tükör eltorzította a mögötte álló arcát, izmos alakját harmonikaredőkbe gyűrte, de Jet azért felismerte a hangját. Hogy a fenébe is ne. JJ Lim. Csak épp most nem a szokásos hátrasimított fekete hajjal, tiszta, dióbarna bőrrel. Kirívó piros parókát viselt, csíkos inget és farmer kertésznadrágot, az arcára pedig vasúti sínekre emlékeztető vágásnyomokat festett. Chucky. Együtt nézték meg a filmet, a harmadik randijukon.

– Nem akartalak megijeszteni – mentegetőzött a fiú esetlenül.

– Halloween van, éppen ez a lényeg! – A helyzet még kínosabbá vált. Jet odébb ment, nem is nézett a fiúra, elhaladt egy tökös pitét és gyümölcskenyeret kínáló pult mellett. Csak 5 dollár – kiabálta utána a krétával írt felirat.

– Én csak… – JJ lekapta a parókáját, és a lány után botorkált, át egy csapat kölykön, akik most jöttek az arcfestőtől. Miért követi? Jet felkínálta neki a könnyű kiutat. Már megint. – Bocsánat! – folytatta. – Csak az jutott az eszembe… én csak…

Hát ez remek. Jet most már különösen boldog lehet, hogy eljött a halloweeni vásárba. A Vermont állambeli Woodstock minden lakosa összegyűlt a Réten, a város közepén, és neki sikerült azzal az eggyel összefutni, akit nem akart látni.

– Csokit, vagy csalok! – kiáltott rá egy apró vámpír. Jet remélte, hogy lenyeli az összes nyálas fogát, és megfullad. A gyerekek mindig ilyen idegesítőek, vagy a töméntelen cukor teszi ezt velük? Már elmúlt tíz óra. Manapság mikor fektetik le a kölyköket a szülők? Kurvára nem elég korán.

Megszaporázta a lépteit, de JJ nem adta fel.

– Jet, kérlek! – kapta el a lány karját. – Beszélnem kell veled valamiről.

Jet megállt és sóhajtott. Az a valami az kettejük dolga, nem? Pedig már hónapok óta nincs olyan, hogy kettejük.

– Most nem megy. – Hazugság. – Segítenem kell a szüleimnek az adománygyűjtő pultnál. – Még nagyobb hazugság. – Henry rajzolta a sebhelyeidet? – Válts témát.

JJ hunyorított.

– Kérlek, Jet, ez fontos.

– Ó, fontos! – Jet felhorkant. – Mint amikor azt mondtad, én vagyok a legjobb, amiben csak reménykedhettél… Woodstockban. Tiszta költészet, JJ.

– Tudod, hogy nem úgy gondoltam. És nem rólunk van szó, hanem…

– Hé, haver, azt hiszem, ezt elejtetted – szólalt meg egy hang JJ válla felett, megmentve Jetet. A bátyja volt az, Luke, aki éppen lehajolt az összegyűrődött piros parókáért. A fényfüzérek pici csillagjai a testvérééhez hasonló mogyoróbarna szemében tükröződtek. Felegyenesedett, kihúzta magát, és átadta JJ-nek a parókát.

JJ átvette, és vele együtt végre vette a lapot is; eltűnt a tömegben.

– Megmentettelek – közölte Luke.

Jet sosem ismerte volna be, hogy így van, és már nyitotta a száját, hogy ellenkezzen, amikor Luke a vállába bokszolt, a bénító pontot célozva meg. Elhibázta. Viszont, basszus, Luke harmincéves, és gyereke is van! Mikor lesz vége a bökdösésnek?

Jet nem reagált. Ezt a leckét a lánytestvérek mind megtanulják így vagy úgy. A hallgatás jobban bosszantja a fiúkat.

Luke elvigyorodott, amitől az állkapcsa valahogy éleseb vonalúnak tűnt. Nem is csak az állkapcsa, hanem valamiképpen az egész feje is. Mézbarna haját megint túl rövidre vágatta, szinte csak borosta maradt a koponyáján. De Sophiának a jelek szerint így tetszett. És – ó, de remek! – a nő is megérkezett, a karján a kisbaba Cameronnal, aki nyűgös töklámpásnak volt öltöztetve.

– Az JJ volt? – Sophia Luke mellé állt, jó szorosan, hogy jelezze, igényt tart a férjére. Ő Macskanőnek öltözött: magas, vékony alakján remekül állt a feszes bőrruha, ami kegyetlenül nézett volna ki az alacsonyabb és kerekebb Jeten. Régen, tizenéves korukban még ruhákat is cseréltek. Amikor még ők voltak szinte összenőve. De aztán Sophia kimagaslott, Jetnek pedig melle nőtt.

– Talán nem értette meg a helyzetet? – Luke a nyüzsgő tömeget nézte, ami mintha végre ritkulni kezdett volna, hála égnek. – Mi lehet annál egyértelműbb, mint ha a pasi letérdel, te meg nemet mondasz?

– Szó szerint – tette hozzá Sophia, bár ezzel nem tett hozzá semmit.

– Nem így volt – felelte Jet.

– Nos, Margaret – kezdte Luke, a húga reakcióját lesve –, idén minek öltöztél?

– Ó! – Jet a fekete garbójára és farmermellényére bökött. A nadrágja is fekete volt. Igen, a bakancsa is. – Azt hittem, teljesen egyértelmű. Én vagyok a jogi egyetemről kibukott diák, aki még huszonhét évesen is a szüleivel él.

Ha ő süti el a viccet, akkor másnak már nem lesz rá lehetősége.

– Ez a legijesztőbb jelmez – szisszent fel Luke, mire Sophia oldalba bökte.

Jet gyomra összeszorult, az arca égni kezdett.

– Te sem vettél jelmezt – jegyezte meg.

Luke megköszörülte a torkát.

– Nem, mert én a családot képviselem, és a Mason Építőket. Ez a mi rendezvényünk, fontos, hogy profi, mégis megközelíthető legyek.

– Ezzel a hajjal? – nevetett Jet, mert még mindig fájt a szíve a korábbiak miatt. Talán attól jobban lesz, ha leoltja Luke-ot is. Csak egy kicsit. – A cég még nem a tiéd, Luke.

Luke állán rángani kezdett egy izom.

– Majd jövőre. – Sophia megszorította Luke karját, vörös ajka széles mosolyra nyílt. Jövőre, amikor apu visszavonul. Nem, inkább ha megteszi. Már háromszor készült neki. Erről nem illett beszélniük, és Jet tisztában is volt vele; üres, vicsornak is beillő vigyorral felelt.

– Cameron első halloweenje! – váltott Sophia témát olyasmire, amiről szabad volt beszélni. A kisbabájáról. Ő valójában másról sem akart beszélni. – Tökjelmez! – Azzal meghintáztatta a babát a csípőjén.

– Basszus, tényleg? – kérdezte Jet. – Azt hittem, patisszon.

– Jet! – Sophia támadásba lendült. – Megkérhetlek, hogy ne káromkodj a gyerek előtt?

– A picsába, persze. – Jet a szájára tapasztotta a kezét.

– Ez most komoly?

– Kicsúszott. – Hazugság.

– Még mindig dolgozol azon a… mi is volt az? A forgatókönyvön? – faggatta Sophia.

Jet az egyik lábáról a másikra állt, a bakancsa orrával egy lehullott falevelet bökdösött. Nem akart beszélni róla, de Sophia és Luke őt nézték, nem volt más választása.

– Nem, már nem.

Luke mindkét kezét becsúsztatta a nadrágzsebébe. Helyben vagyunk.

– Máris feladtad? – kérdezte hallható élvezettel. – Ez bizonyára új rekord.

– Valami máson dolgozom, ami azt illeti. – Jet ügyelt rá, hogy a hangja egyenletes legyen. Falak felvonva, állkapocs összeszorítva. – Van egy új ötletem.

– De nem az a kutyasétáltató applikációs izé, igaz? – vágta rá Luke.

Az égő érzés fokozódott, kavargott a hasában. Kemény, de kérdő pillantást vetett Luke-ra.

– Apu mondta el.

– Hát – vont vállat Jet könnyedén, mintha nem érdekelné az egész –, jó lenne, ha nem beszélgetnétek rólam.

– Hát – viszonozta a mozdulatot Luke –, jó lenne, ha nem kellene.

– Baszódj meg, Luke!

– Jet! A baba!

– Még nem is beszél, Sophia!

– Ez a különbség kettőnk között – közölte Luke. – Amikor én kitűzök egy célt, azt el is érem.

Jet felnevetett. A nevetése sötét volt, rekedtes, nem illett az arcához. Azt mondták rá, olyan, mint egy öregemberé, vagy mintha egy doboz cigarettát szívna naponta, pedig sosem gyújtott rá.

– A világ minden ideje az enyém – felelte. Ugyanezt mondta magának minden hétfő reggel, amikor a szülei elmentek dolgozni, ő meg nem. Addig ismételgette, amíg maga is elhitte. De amúgy sem volna szabad hagynia, hogy Luke így befurakodjon az életébe. – És szerintem elfelejtetted, hogy még csak tízéves voltam, amikor megnyertem a megyei betűzőversenyt.

Luke lehajtotta a fejét.

– Emlékszem.

Hát persze hogy emlékezett, mert nem csak az történt azon a napon.

– Nos hát… – Sophia is tudta, miféle sötét emléket rúg félre. – Mi indulunk. A kissrác már nyűgös.

– Nahát, Luke, nem ittál elég proteinturmixot?

A fenébe, nem is figyelt rá. A nyakát nyújtogatta, átnézett a boszorkák és szuperhősök felett a pult felé, ahol a szüleik álltak.

– Mennem kell, hogy megmentsem apát. – Semmi viszlát.

– Ügyes kis pénzügyes – morogta Jet. Luke meghallotta, és megfordult, a szeme megvillant.

– Én legalább pénzügyi igazgató vagyok, és nem pénzügyetlen naplopó!

– Ez nem volt valami szellemes.

– Jet!

– Most mi van? Nem is káromkodtam!

Cameron nyafogni kezdett. Sophia sóhajtott, a tömegen át követte a szemével Luke-ot.

– Bárcsak ne veszekednétek folyton! – jegyezte meg.

– Ez nem veszekedés volt – rázta a fejét Jet. – Csak egy egyszerű beszélgetés. Nem érzed a különbséget.

– Luke nagy nyomás alatt áll.

– Luke az Luke – vágta rá Jet. – Állandóan stresszel. De lefogadom, hogy a héten legalább kétszer szakított időt, hogy elmenjen golfozni Jack Finney-vel és David Dale-lel. Csupa stresszben. Ne felejtsd, hogy régebb óta ismerem, mint te. Ahogy téged is.

Valójában mindez hidegen és élesen feszült Jet és Sophia közé. Az ember egyetemre megy, és a legjobb barátnője, aki nem hívja, és nem is válaszol neki, mert már nem érdekli, kiveti a hálóját a bátyjára. Bármit megtesz, csak a Mason családba kerüljön. Jet már nem tudott vele igazán beszélgetni, és bár sosem mondta volna ki, de a gyereket is rohadtul unalmasnak tartotta.

– Szóval én most…

Nem fejezte be, nem is kellett. Sophia ugyanolyan megkönnyebbültnek tűnt, amikor Jet magára hagyta, és elsietett a ritkuló tömegben.

Egyre többen indultak hazafelé; vérfarkasok és sorozatgyilkosok lökdösték. Egy hatalmas macskajelmez haladt felé, aránytalanul kicsi emberi fej kandikált ki a vörös-fehér csíkos vállak között. A fejét a hóna alá csapva hozta. Jet felismerte az emberi részeit: kopasz fej, sötétbarna bőr, kerek szemüveg által felnagyított szempár. Gerry Clay volt az, anyuval együtt tagja a város képviselő-testületének. Ő volt a testület elnöke, anyu az alelnök. Amikor megválasztották, anyu azt mondta, nem bánja, de mindig is rosszul hazudott.

Macska Gerry két rendőrtiszt között lépkedett; ők nem jelmezt viseltek, hanem igazi egyenruhát, golyóálló mellénnyel és kézifegyverrel. Lou Jankowski, a nem-olyan-új rendőrfőnök, és Jack Finney, aki a Mason családdal átellenben lakott világéletében.

– Helló, Jet! – Jack kedvesen rámosolygott. Magas volt, és széles vállú, mákosodó haja után már a borostája is őszült. Sophia már tizenéves korukban ezüstrókának nevezte, bár akkor még nem voltak fehér hajszálai.

– Üdv, Mr. Finney! – Őrmesternek kellett volna szólítania, vagy valami ilyesminek, de sosem jött a nyelvére. Már a Mr. Finney is előrelépés volt a Billy apja után; Jet az élete nagy részében így gondolt rá.

– Billy keresett – mondta a férfi, mintha olvasott volna a gondolataiban.

Nahát, milyen kibaszottul népszerű lett hirtelen.

– Bocs, Lou – tette hozzá Jack. – Ő itt Jet. Scott és Dianne lánya. Nem tudom, találkoztatok-e már.

– Én sem emlékszem – felelte Lou. Az arca undok volt, a tekintete kemény, de a hangja oda nem illően dallamos. Szürkéssárga haja volt, majdhogynem mustárárnyalat, a ketchupot viharvert arca vöröse hozta. Egyértelműen sosem hallott még az arcápolásról. – Örömömre szolgált, hogy anyáddal és Gerryvel dolgozhattam, természetesen. Ó, az a madárijesztő a feleségem, nekem integet. Bocsánat egy pillanatra.

– Örömére szolgált? – Jet a távozó főnök után nézett. – Biztosan egy másik Dianne Masonre gondolt.

– Hah! – kiáltott fel Gerry, de csak félig nevetve. – Micsoda humorod van!

Jet ezzel már tisztában volt. Mása sem maradt.

– Mit gondolsz az új főnöködről, Jack? – kérdezte a félmacska, fél-Gerry, miközben ő is a visszavonuló rendőrfőnököt nézte. – Ne add tovább senkinek, de szerintem neked kellett volna megkapnod a pozíciót. Sokkal több értelme lett volna olyasvalakit kinevezni, aki évtizedek óta itt él, nem egy kívülállót, aki senkit sem ismer. Én természetesen rád szavaztam. Nem tudom, hogy a többi képviselő… a francba, ne adjátok tovább, hogy ezt mondtam. De akkor is neked kellett volna kapnod a megbízást.

Jack válla meggörnyedt. Feszengve félrepillantott, alighanem kereste, hova nézhetne. A mögöttük lévő pulton találta meg a tökéletes figyelemelvonást, ahol Jet szülei árulták zacskószámra az édességet, hogy a város zöldterületei javára gyűjtsenek. Az egészet persze a barátságos helyi építőipari vállalat szponzorálta. Amely majd házakat húz fel a zöldterületek mellé.

Jack köhintett, visszatalált önmagához.

– Biztosra veszem, hogy a megfelelő embert választottátok.

Hogy került Jet már megint egy olyan társalgásba, amihez semmi kedve?

– Remek – jegyezte meg, hogy oldja a feszültséget. – Ha szeretne valakit letartóztatni, mert attól jobb kedve lenne, a bátyámat javaslom. Szerintem mindketten tudjuk, hogy megérdemli.

Jack el sem mosolyodott, alighanem még mindig azon gondolkodott, amit Gerry mondott.

– Nahát! – szólalt meg Gerry. – Az ott Owen fiam, ő fotóz. Nemsokára elkezd egy fényképésztanfolyamot. Csináltassunk egy képet, Jack!

Azzal vastag macskakarjával derékon kapta Jacket, és elvonszolta.

– Hé, Jet!

Bassza meg, hát egy percre sem lehet nyugta?

– Billy Finney! – A legjobb hamis mosolyával fordult meg. – Megtaláltál! Nagy szerencse, mert ma még alig szóltam valakihez.

– Komolyan?

– Nem, csak elegem van az emberekből.

– Én emberek vagyok?

– Határozottan úgy nézel ki.

Magas ember volt, sötétbarna, göndör haja távol ülő, vízkék szemébe lógott. A szája állandóan nyitva volt, és mindig kissé felfelé húzódott, akkor is, ha nem mosolygott. Most felvonta a szemöldökét. Jet ismerte ezt a nézést: Billy nem sokat változott tízéves kora óta.

– Mi az? – kérdezte.

– Most beszéltem az anyáddal, és megkérdezte, hogy hívnak.

Jet felhorkant.

– Dehát a közvetlen szomszédotokban nőttem fel, többet voltam nálad, mint otthon. – Billy mintha összement volna, bár így is Jet fölé tornyosult. – Ugye viccelt? Nem felejtette el, ki vagyok.

Szegény, drága Billy.

– Ne szívd mellre, haver! – veregette meg a karját Jet. – Én sem teszem. – Alighanem ez volt a mai estéje legnagyobb hazugsága. – Ezért akartál beszélni velem… mit is mondtál, hogy hívnak?

– Még nem találom viccesnek – ráncolta a homlokát Billy. – Tulajdonképpen azt akartam megkérdezni, hogy van-e kedved eljönni a bárba kedden. Élő zenés est lesz. Én fogok játszani. Azt hiszem… azt hiszem, már mondtam néhányszor. Gitározok, elénekelek pár dalt. Párat én írtam. – Miért hadar annyira? Meg is izzadt? – Csak kíváncsi vagyok, hogy ezúttal el tudnál-e jönni. Semmi… semmi gond, ha nem.

Jet mély lélegzetet vett. Nem tud, ahogy az utolsó alkalommal sem tudott, és most sem. Mert mi van, ha Billy rémesen játszik, ő kineveti, és ez marad az egészből?

– Sajnálom – válaszolta. – Ezen a héten nem fog menni. Nagyon elfoglalt vagyok. Talán legközelebb?

Billy még jobban összement.

– Aha, szuper – bólintott. Most rajta volt a megjátszott mosoly sora. – Ne aggódj, biztosan lesz legközelebb.

Jet nem aggódott, de esélye sem volt, hogy ezt megmondja Billynek, mert egy bohóc pattogott feléjük a füvön, csúszkálva és botorkálva. Egy ittas bohóc, a kezében sörösüveggel.

– Jól van? – kérdezte Jet.

Most már felismerte, mert csak nyaktól felfelé volt bohóc, hevenyészett piros orral és parókával. Alul egyszerűen Andrew Smith volt. Billegve állt a lábán, a tekintete ködös, de amikor rátalált Jetre, tűz lobbant benne.

– Te! – mutatott rá az üres üveggel. – Hol a bátyád? Beszélnem kell vele.

– Luke-kal? – Jet vállat vont. – Szerintem lelépett. – A szerencsés pöcs.

Andrew sötéten, fütyülve felnevetett.

– A te kurva családod! Azt gondoljátok, hogy ha minden évben megrendezitek ezt a cirkuszt, azzal mindent jóvátesztek?

Billy közelebb lépett Jethez, be a tűzvonalba. Vagyis sörvonalba.

– Mindannyian! Mindent tönkretesztek! Amihez csak nyúltok! – köpte Andrew.

– Azt hiszem, egy kicsit többet ivott a kelleténél, nem, Andrew? – Billy nyitott tenyérrel felemelte a kezét. – Semmi baj. Mi lenne, ha hoznék magának egy kis vizet?

– Ne mondd meg nekem, mit csináljak, te kölyök! Mindig parancsolgatsz!

Andrew félig nekitámadt, félig nekiesett Billynek, hátralökve őt. Billy nem ellenkezett, hagyta magát hátratolni.

– Minden rendben, Mr. Smith – préselte ki magából, mert közben a bohóc részeg, gyönge csapásokkal püfölte a mellkasát.

Miért nem tesz valamit Billy?

– Hé! – kiáltott Jet, hogy ő csináljon valamit, de mire odaért volna, már vége is lett. Billy apja (a francba a régi szokásokkal), Jack jelent meg a ritkuló tömegből, Lou rendőrfőnökkel a sarkában. Jack megragadta Andrew-t, és lerántotta Billyről. Andrew elbotlott a saját lábában, és nekiesett Lounak, aki átkarolta, hogy megtartsa.

– Nyugodjon meg, uram! – süvöltötte Andrew fülébe. A hangjából minden lágyság odalett, egyáltalán nem volt megnyugtató.

– Majd én, főnök. – Jack elkapta Andrew karját, mire a bohóc feje az ő vállára billent.

– Jól vagy, Billy? – kérdezte Jack a fiát Andrew feje felett.

– Persze, apa, minden rendben. Csak egy félreértés volt. Hazamegy és kialussza. Kérlek, ne tartóztasd le.

– Te ismered ezt az embert? – fordult Lou rendőrfőnök Billy apjához. Jack bólintott. – Tudod, hol lakik?

Jack ismét bólintott.

– A Billy melletti lakásban.

– Rendben. – A főnök megigazította az egyenruháját. – Haza tudja kísérni, őrmester? Ügyeljen rá, hogy igyon lefekvés előtt.

– Igen, főnök.

– Legközelebb egy cellában végzi – nézett le Lou a bohócra. – És feljelentem garázdaságért.

– Gyerünk, Andrew! – Jack az utca és a lámpák felé támogatta a részeg bohócot.

A rendőrfőnök Billyhez fordult, Jet pedig lelépett. Elege volt a beszélgetésből, elege volt a halloweenből. Jövőre talán betegnek tetteti magát. De különben mindegy is. Jövőre úgysem lesz már itt. Visszamegy Bostonba, talán újra beiratkozik a jogra, talán a saját vállalkozását vezeti majd. Van ideje. Bőven.

– Ez mi volt? – kérdezte az apja, amikor végre elért a pulthoz.

– Andrew Smith – felelte Jet, és a pultra ejtette a zombimaszkot. – Megint berúgott és elkeseredett.

– A háza miatt? – Anyu oda sem figyelt, a pénzt számolta le a páncélkazettába. Frissen vágott haja a nyaka körül lengedezett.

– Nem, inkább amiatt, hogy az egyetlen lánya tavaly öngyilkos lett.

Dianne felszisszent.

– Jet, miért csinálod ezt?

– Mit, anyu? Beszélek? Létezem?

Az anyja ránézett. Kemény tekintetű, zöldesbarna szemét felnagyította, de nem lágyította meg a szemüvege.

– Jaj! – Apu hirtelen felnyögött, és a tenyerét az oldalára szorítva meggörnyedt.

– Megint fáj? – Anyu egy marék húszassal a kezében fordult meg. – Ha hazaértünk, vegyél be fájdalomcsillapítót. És ne is ellenkezz, Scott, elmész a következő felülvizsgálatra.

Apu csak nyögni tudott. Az arcán verejték ütött ki, ritkuló haja a halántékára tapadt. A fájdalom új vonásokat metszett az arcára, zárójelbe tette a ráncait.

– Melegítőpárna és rengeteg víz – mondta Jet szomorú mosollyal. – Nekem ez válik be a legjobban. Kölcsön is adhatom.

Megértette az apja fájdalmát. Valójában az egész családban csak ő tette. Anyu és Luke még sosem pisilt hetekig véreset, vagy kényszerült ágyba a kínzó fájdalom miatt. Ők és az egészséges veséik.

– Nos hát – tapsolt Jet –, örömömre szolgált, de most már hazamegyek.

– Nem mehetsz – csattant fel Dianne. – Azt mondtad, hogy itt maradsz végig, és segítesz összetakarítani. Az emberek már mennek haza. Tedd magad hasznossá, és vidd vissza a székeket a hotelbe!

Jet nem mondott semmi ilyesmit, és rühellte, ha az anyja arra utasította, hogy tegye magát hasznossá. Ettől nem hasznosnak érezte magát, hanem kicsinek.

– Majd holnap – ellenkezett.

– Mindig ezt mondod, Jet – sóhajtott az anyja.

– Nem igaz – szúrta közbe az apja, de meleg volt a hangja. – Hanem hogy majd később.

– A később remek szó – közölte Jet hangosan, és elfordult a szüleitől. – Azt jelenti, hogy sosem kell hasznosnak lennem. Otthon találkozunk!

Anyu már különben sem figyelt rá, mert Gerry Clay ismét megjelent, immár teljesen macska alakban.

– Húúú! – ugrott elő a pult mögül. – Dianne, ismerem a legmélyebb, legsötétebb titkodat! – folytatta mély, ördögi hangon.

– Gerry, túl jól szórakozol – szúrt vissza Dianne.

Jet átsétált a Réten, ki az utcára. Sötét volt, de még nem olyan késő, hogy félnie kelljen. A város továbbra is lüktetett és sikítozott, hol az induló kocsik, hol az élőhalottak. A templom előtt egy csoport tizenéves viháncolt, túl hangosan és jókedvűen ahhoz, hogy csak a cukor legyen az oka. Jet lefogadta volna, hogy megtalálták a szüleik piás szekrényét.

Elhaladt néhány ház előtt, ahol még mindig pislákoltak a töklámpások gonosz háromszög szemei. Volt, aki ki sem vájta, csak simán kirakta a sütő- és dísztököket a lépcsőjére.

Befordult a College Hill Roadra, szalutált a Romanos család háza előtt lógó csontváznak, amelynek végtagjai nyikorogva lengedeztek az őszi szélben. Felkaptatott a dombon a 10-es számig.

Otthon.

A nagy, tolakodó ház, amit apu felújított és kibővített, aztán újra kibővített. Kilógott a többi ház közül, elnyomta a Finney családét a 7-es szám alatt. Jet talán maga is utálta a Mason családot.

Felkocogott a széles, körforgalomban végződő behajtón, el a furgonja mellett, közben kedélyesen megveregette a platót. Egy púderkék Ford F-150. Anyu azt gondolta, Jet csak azért vette meg, hogy őt bosszantsa. Nem is tévedett nagyot.

Vörös bejárati ajtójuk előtt csak egy töklámpás ült, de a szeme már elsötétült, a szél elfújta a lángot. A lépcső tetején egy vödör állt, rajta a felirat: Szolgáljátok ki magatokat. Mindenki egyet vegyen! Miféle világban él az anyja? A vödör üres volt. Basszák meg.

Jet feltúrta a zsebeit a kulcsát keresve. A Ring csengőkamera kitartóan bámulta, úgyhogy visszanézett, és nyelvet nyújtott.

Kinyitotta a bejárati ajtót. Reggie már a lába körül tekergett, vörös bunda és hevesen csapkodó farok, és az a boldog nyüszkölés, amit csak neki tartogatott. Felugrott Jet térdére örömében.

– Szia, szia, szépségem, jó fiú voltál? – Lehajolt, hogy megvakargassa a fülét. Az angol cocker spánieleknek olyan idétlen a füle.

A kutya elrohant, a lába szinte kipörgött a kanyarban, és pár pillanat múlva vissza is tért.

– Nahát, hoztál nekem pár koszos zoknit? – Jet megsimította a kutya pofáját. Reggie egész teste büszkén vibrált a szent áldozat felett. – Nagyon köszönöm, ez az örök kedvencem.

Becsukta a bejárati ajtót, és végigment a folyosón. Vakító fehér falak, marokkói szőnyegek. Túl rendes, túl megtervezett, mint egy bemutatóotthon. Mindig le is szidták, ha élni merészelt benne, mint egy rendes otthonban, például morzsázott, vagy elöl hagyta a bakancsait. Átment a konyhán a ház hátsó részébe. Reggie mellette sertepertélt.

A konyhaszigeten egy tál sütemény várta. Sophia sütötte és hozta át még korábban – fekete mázzal bevont denevérek és narancsos tökformák. Sophia ilyen volt. Sütit sütött. Jet felvett egy denevért, és leharapta a fejét. A fenébe, még finom is volt. Betömte a sütit, vajas ujjait a sütő fogantyúján lógó konyharuhába törölte. Három egymáshoz illő is lógott ott: kis citromok, narancsok és avokádók masíroztak rajtuk. Ebben a házban mindennek passzolnia kellett.

Visszafordult, újra elment a sütik mellett. Hát bassza meg! Elvett egy tököt is, úgy ment át a széles, gipszstukkókkal díszített, boltíves átjárón a nappaliba.

A sütivel a szájában a zsebébe nyúlt a telefonjáért, és kioldotta. Az ujja előbb talált rá az Instagramra, mint a szeme. Kettéharapta a tököt, az édes narancsos máz émelyítőn gyűlt meg a nyelvén. Lányok az iskolából vagy az egyetemről, akik mostanra már házasok, évfordulóik vannak, és gyerekeik. Vagy esküvő és gyerek nélkül vesznek részt elegáns vacsorákon, pezsgővel ünneplik az új munkakörüket.

Jet is egy lehetett volna közöttük, egy álszerény poszt a nagy előléptetésről egy cégnél, aminek a neve csak betűszó, de mindenki úgy tesz, mintha ismerné. Mármint ha nem lép ki, és hagyja ott Bostont egyik napról a másikra.

Megette a süteményt, ragacsos ujjakkal tapogatta a telefont. Mindegy. Van ideje, hogy megtalálja a megfelelőt. A világ minden ideje az övé, igaz? És akkor majd igazán elkezdődik az élet, és miután ez megtörténik, majd mindenkinek megmutatja. Csak várjanak.

Reggie ott állt előtte, és nyüszített.

– Bocs, haver, ezek emberi jutifalatok.

A nyüszítés hirtelen morgássá mélyült.

– Mi a…

Lábdobogás a háta mögött.

Reccsenés a tarkóján, nedvesen hasadó bőr, repedő csont.

A telefon kicsusszan a kezéből. A morgásból sikoly lesz. Jetnek is sikoltani kellene, de…

Újabb, keményebb robbanás. Vér csordul, a fejében recsegés.

Valaki megöli.

Ezt még végig tudja gondolni, de aztán pislant, és a fény nem tér vissza, és…

Woodstock Rendőrkapitányság, Woodstock, Vermont

Segélyhívási napló

2025. október 31. 23:09

DISZPÉCSER: 911, miben segíthetek?

HÍVÓ: Ó, istenem, istenem, segítsenek! Küldjenek segítséget!

DISZPÉCSER: Uram, kérem, nyugodjon meg. Milyen jellegű segítségre van szüksége?

HÍVÓ: Basszus! Küldjenek egy mentőt! Rendőrt! Nem mozdul! Istenem! Ne!

[a háttérben sikolyok]

DISZPÉCSER: Uram, meg tudja adni a címet?

HÍVÓ: Basszus! Igen, ez a College Hill Road 10. Istenem, Jet! Ne, kérlek, ne halj meg nekem! Kérlek! Meghalt?

DISZPÉCSER: Mi történik?

HÍVÓ: Valaki megtámadta. Minden csupa vér! A feje. Nem, nem, nem!

[a háttérben sikolyok]

DISZPÉCSER: Van önnel valaki a helyszínen?

HÍVÓ: Nem, nem, csak én vagyok, meg ő. Én találtam meg. Nem volt…

DISZPÉCSER: Ki sikoltott?

HÍVÓ: Az a kutya. Ez nem történhet meg, nem! Jet! Jet! Kérlek, ne halj meg! Könyörgöm!

DISZPÉCSER: Tudja ellenőrizni, hogy lélegzik-e?

HÍVÓ: Ne, ne, ne! Jet, kérlek!

DISZPÉCSER: Uram, mi az ön neve?

HÍVÓ: Billy. Billy Finney.

DISZPÉCSER: Jack fia?

HÍVÓ: Aha.

DISZPÉCSER: Jól van, Billy, én vagyok az, Debbie, a kapitányságról. Szeretném, ha abbahagynád a sírást, és megnyugodnál a kedvemért. A mentő már úton van. Mindjárt odaér a segítség. De muszáj lenne megnézned, hogy lélegzik-e, és van-e pulzusa.

HÍVÓ: Nagyon sok a vér mindenhol. Én nem… nem megy. Istenem, Jet, ne! Kérlek, istenem, ne! Valaki megölte. Meghalt. Meghalt.

TARTALOM

PÉNTEK, OKTÓBER 31.

Egy

NEM EGÉSZEN…

VASÁRNAP, NOVEMBER 2.

Kettő

Három

Négy

Öt

Hat

HÉTFŐ, NOVEMBER 3.

Hét

Nyolc

Kilenc

Tíz

KEDD, NOVEMBER 4.

Tizenegy

Tizenkettő

Tizenhárom

Tizennégy

SZERDA, NOVEMBER 5.

Tizenöt

Tizenhat

Tizenhét

Tizennyolc

Tizenkilenc

Húsz

Huszonegy

Huszonkettő

CSÜTÖRTÖK, NOVEMBER 6.

Huszonhárom

Huszonnégy

Huszonöt

Huszonhat

Huszonhét

PÉNTEK, NOVEMBER 7.

Huszonnyolc

Huszonkilenc

Harminc

Harmincegy

Harminckettő

SZOMBAT, NOVEMBER 15. – NYOLC NAPPAL KÉSŐBB

Harminchárom

Köszönetnyilvánítás

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Pap Zoltán

A Kolibri Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Garamvölgyi Katalin

Projektvezető Fehér Zoltán

A szöveget gondozta Tomku Kinga

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti alapján készítette Oláh Gábor

Tördelte Tóth Gábor

ISBN 978 963 599 623 0

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Courier Prime – SIL Open Font License

Mansalva – SIL Open Font License

Noto Serif – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Urbanist – SIL Open Font License