A mű eredeti címe:

Guli kafbáturinn

Copyright © Jón Kalman Stefánsson, 2022

Published by agreement with Copenhagen Literary Agency ApS, Copenhagen

Fordította Patat Bence

Magyar kiadás © Jelenkor Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Patat Bence, 2024

Minden jog fenntartva

Borítófotó © Ratnakorn Piyasirisorost / Getty Images

Szerzőfotó © Németh Dániel

A könyv fordítását támogatta

Felelős kiadó Nagy Boglárka

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Szenderák Bence

A szöveget gondozta Hradeczky Moni

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Oláh Gábor

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-518-318-0

A Sárga tengeralattjárót barátom,

Eiríkur Guðmundsson (1969–2022) emlékének ajánlom.

Elfelejtettük a tegnapi madárdalt,

akkor hát sosem szólt?

Magát a tegnapot is elfelejtettük,

akkor hát sosem létezett?

(Egy ősi mezopotámiai versből, amely valószínűleg Kr. e. 2600–2300 között született sumer nyelven, szerzője ismeretlen, szabad fordítás)

Nyugodtan kapcsold be
a biztonsági övedet

Az elkövetkező oldalakon sokféle irányba haladunk majd, és különböző időkben és helyeken fogunk megállni: az ötezer évvel ezelőtti Mezopotámiában, a Földközi-tenger fenekén 33-ban, a reykjavíki Safamýri utcában és északon, Strandirban 1970 után, körülbelül egy évtizeddel később Keflavíkban, és más helyeken is, amelyeket a maguk idejében majd megnevezek – de valahogy minden út ebbe a szép londoni parkba vezet 2022 egy napsütéses augusztusi napján, amikor keresztbe tett lábbal ülök, nem messze a nyolcvanéves Paul McCartney-tól, az öreg Beatle-től, aki a napsütés, a hőség és a hírnév elől egy dús lombú tölgyfa alá menekült, amely jóval idősebb és szemlátomást jobb egészségnek örvend, mint a Brit Birodalom.

Fontos dologról kell beszélnem McCartney-val, de az ügy annyira összetett, és annyira kusza a gyökérzete, hogy még nem sikerült rendesen kibogoznom – ezért várok vele, hogy megszólítsam. Vannak dolgok, amelyek hosszú előkészítést igényelnek; sokféle esemény, történés, emlék, felejtés, történet áll a hátterükben, ahol csoda és hétköznapiság, bánat és vidámság, öröm és halál együtt jár. Ahol Isten és Apa arra kényszeríti Johnny Casht, hogy rémes tengerészdalokat énekeljen; a Beatles új dalt ír egy busz hátsó ülésén a Hvalfjörður tövében, fókabébik sírnak, a sarki csér a halált csipkedi, és a vágyakozás Izland legmagasabb hegye; ahol a halottak azt hiszik, hogy Ringo Starr Hólar püspöke, és a Tíminn napilap az oka annak, hogy még laknak egyáltalán Izlandon. Ahol a múlt soha nem múlik el, és érdeklődik felőlünk a hegy; ahol egy Keflavíkról szóló regény témája a szerelem és egy kupac ruha, repedezik Benjamín vezetésoktató szíve, és valaki fénytelen csillagként zuhan a sötét tengerbe Keflavík és Garður között; és ahol Krisztus bevallja, hogy fél és viszolyog a keresztektől, aztán a Biblia első és elveszett könyvét keresik.

Szóval szerintem nyugodtan kapcsold be a biztonsági övedet, mert itt bármi megtörténhet.

Különösen, amit nem értünk.

Isten soha nem került volna be a Beatlesbe

Amikor elkezdődött a széthúzás és a békétlenség

1969 második felében és a következő év első hónapjaiban a Things We Said Today és a Yellow Submarine volt a két kedvenc Beatles-számom, utóbbit Ringo Starr énekelte. Az előbbi iránti rajongásomat aligha kell megindokolnom vagy megmagyaráznom, de persze más a Yellow Submarine, amelyet kevesen sorolnak a Beatles legjelentősebb számai közé. Anyám megpróbálta megtanítani nekem a kis szájharmonikán, amelyet a nővérétől kaptunk külföldről, és elmagyarázta, hogy arról szól: gyermekien, de keservesen vágyakozunk egy biztonságos menedék után az életben, egy másik világ után, ahol a világ elvárásai és csapásai nem érhetnek el bennünket.

Aztán anyám meghalt, és elnyelte a sötétség. Elnyelte a csend, és néma vágyakozássá, Izland legmagasabb hegyévé változott, néhány hónappal később pedig az élet és az élősködők szétszakították a Beatlest. A zenekar feloszlott, ellenségeskedéssé foszlott, a világ elkezdett széthullani, az emberek pedig eltűnni.

Ez talán kis túlzás.

És máris eltértem a tárgytól.

Mert kétséges állítás, hogy a világ, mármint az emberi világ valaha is egységet tudott alkotni, és ezáltal lehetősége volt széthullani. Sőt, kijelenthetjük, hogy a széthúzás a természetünkben van, az maga a vérünkben rejlő átok – ha hinni lehet az Ószövetségnek, azóta ott van, hogy Isten kiűzte Ádámot és Évát a paradicsomból. Hajléktalanná, menekültté tette őket, és haragjában azt mennydörögte utánuk: Többé ne legyen nyugalmatok!

Isten azonban valószínűleg másként értelmezi a többé szót, mivel úgy tűnik, hogy súlyos átka idővel elhalványult és erejét vesztette, és Isten néhány évszázaddal később arra kényszerült, hogy összezavarja az emberek nyelveit, hogy ne értsék egymást többé, emiatt pedig újra felütötte a fejét a széthúzás és a békétlenség.

Azóta nincs részünk sem egyetértésben, sem harmóniában.