BORÍTÓ

Az eredeti mű címe:

Jared Diamond

Guns, Germs and Steel:

The Fates of Human Societies

20th Anniversary Edition

W. W. Norton, New York, 2017

Fordította: Födő Sándor és Vassy Zoltán

Az eredeti kiadást szakmailag ellenőrizte: Csorba László és Vekerdi László

Szerkesztette: Darvasi Linda, Laik Eszter

Tördelés, tipográfia: Gelányi Mariann

Borítóterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Copyright © 2017, 1999, 1997 by Jared Diamond All rights reserved.

Hungarian translation © Födő Sándor, Vassy Zoltán, 2019

Hungarian edition © Akkord Kiadó, 2019

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-252-138-1

Kiadja a GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Várlaki tibor

TARTALOM

A SZERZŐ ELŐSZAVA A MŰ LEGÚJABB KIADÁSÁHOZ

MIÉRT HASONLÍT A VILÁGTÖRTÉNELEM EGY HAGYMÁHOZ?

ELŐSZÓ

YALI KÉRDÉSE

ELSŐ RÉSZ

AZ ÉDENTŐL CAJAMARCÁIG

1. FEJEZET

A RAJTVONALIG

2. FEJEZET

A TÖRTÉNELEM EGYIK TERMÉSZETES KÍSÉRLETE

3. FEJEZET

A CAJAMARCAI ÜTKÖZET

MÁSODIK RÉSZ

AZ ÉLELMISZERTERMELÉS KIALAKULÁSA ÉS ELTERJEDÉSE

4. FEJEZET

A FÖLDMŰVELÉS – HATALOM

5. FEJEZET

A TÖRTÉNELEM GAZDAGJAI ÉS SZEGÉNYEI

6. FEJEZET

MŰVELNI VAGY NEM MŰVELNI?

7. FEJEZET

HOGYAN KÉSZÜL A MANDULA?

8. FEJEZET

AZ ALMÁK VAGY AZ INDIÁNOK?

9. FEJEZET

ZEBRÁK, BOLDOGTALAN HÁZASSÁGOK ÉS AZ ANNA KARENINA-ELV

10. FEJEZET

TÁGAS TEREK ÉS DŐLT TENGELYEK

HARMADIK RÉSZ

AZ ÉLELMISZERTŐL A HÁBORÚKIG, JÁRVÁNYOKIG ÉS TECHNIKÁKIG

11. FEJEZET

A JÓSZÁG VÉGZETES AJÁNDÉKA

12. FEJEZET

MODELLEK ÉS KÖLCSÖNBETŰK

13. FEJEZET

A SZÜKSÉG SZÜLŐANYJA

14. FEJEZET

AZ EGALITARIANIZMUSTÓL A KLEPTOKRÁCIÁIG

NEGYEDIK RÉSZ

ÖT FEJEZET ALATT A FÖLD KÖRÜL

15. FEJEZET

YALI NÉPE

16. FEJEZET

HOGYAN LETT KÍNA KÍNAI?

17. FEJEZET

MOTORCSÓNAK POLINÉZIÁBA

18. FEJEZET

A KÉT FÉLTEKE ÖSSZECSAP

19. FEJEZET

HOGYAN LETT AFRIKA FEKETE?

20. FEJEZET

KIK EZEK A JAPÁNOK?

BEFEJEZÉS

A TÖRTÉNELEM JÖVŐJE MINT TERMÉSZETTUDOMÁNY

UTÓSZÓ

GAZDAG ÉS SZEGÉNY ORSZÁGOK A HÁBORÚK JÁRVÁNYOK, TECHNIKÁK MEGVILÁGÍTÁSÁBAN

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

KÉPEK

KÉPJEGYZÉK

A GABO KIADÓ E-KÖNYVEIRŐL

HA TETSZETT A KÖNYV, OLVASSA EL EZT IS

A SZERZŐ ELŐSZAVA A MŰ LEGÚJABB KIADÁSÁHOZ

MIÉRT HASONLÍT A VILÁGTÖRTÉNELEM EGY HAGYMÁHOZ?

E könyv az emberiség utóbbi 13 000 évének történetét kísérli meg röviden elmondani, vagy inkább megértetni. Közelebbről a történetnek azt a sajátosságát, hogy az egyes földrészeken élő emberek történelme annyira eltérő módon alakult. Aki most megijedt volna, hogy egy rasszista szemléletű tanulmányt vett a kezébe, gyorsan szeretném megnyugtatni: mint az hamarosan kiderül, e magyarázatnak semmi köze nem lesz az emberek közti etnikai különbségekhez. A könyv célja ezzel szemben éppen az, hogy megkeresse az alapvető magyarázatokat és feltárja a mélyebb ok-okozati összefüggéseket történelmünkben, amennyire csak lehetséges.

A világtörténelemről szóló tanulmányok legtöbbje az írástudó eurázsiai és észak-amerikai társadalmakra összpontosít. A világ többi részének bennszülött népei, amelyek Afrikában a Szaharától délre, Latin-Amerikában, Dél-Ázsia szigetein, Ausztráliában, Új-Guineában vagy a csendes-óceáni szigeteken élnek, történelmüknek inkább csak azzal az újabb szakaszával kapnak figyelmet, amelyben valamelyik nyugat-európai birodalom már felfedezte, és önmagának alávetette őket. Még Eurázsián belül is így jár Kína, India, Japán, a trópusi Délkelet-Ázsia és több másik nép a Távol-Keleten. Időben pedig az írás megjelenése, azaz körülbelül az i. e. 3000 előtti szakasszal foglalkoznak keveset, pedig az globális történelmünk 99,9 százalékát tette ki.

Ez a térben és időben erősen lekorlátozott figyelem három hátránnyal jár.

Először, ma már egyre több ember érdeklődik más népek iránt is a nyugat-eurázsiaiakon kívül. Érdeklődésük teljesen érthető: létszámra ezek a „mások” alkotják a nagy többséget mind etnikailag, mind kulturálisan, mind nyelvileg, közülük néhányan pedig gazdasági és politikai téren a legerősebbek közé tartoznak, vagy legalábbis jó úton vannak efelé.

Másodszor, még akit speciálisan a modern világ kialakulása érdekel, az sem szerezhet igazán átfogó tudást, ha kizárólag az írás megjelenése után történtekről vannak ismeretei. A különböző földrészek lakói ugyanis radikálisan más és másféle társadalmakban éltek már akkor is, amikor i. e. 3000 körül a nyugat-eurázsiaiak írni kezdtek, és gyors fejlődésük egyúttal más területeken is nekiindult. I. e. 3000-ben néhány eurázsiai és észak-afrikai társadalom már központosított államban élt, voltak városaik, széles körben használt fémszerszámaik és fegyvereik, háziasított állatok erejét használták szállításra, és élelmük főleg mezőgazdaságból származott. Mindezeknek a találmányoknak a többi kontinens legnagyobb részén akkoriban még nyoma sem volt; egyesek felbukkantak az amerikai őslakóknál és a Szaharától délre fekvő Afrikában, de csak később, a következő ötezer év során, Ausztrália bennszülötteinél pedig soha. Észre kell tehát vennünk, hogy a modern világ nyugat-eurázsiai dominanciájának gyökerei az i. e. 3000 előtti, írástudatlan múltba nyúlnak vissza. (Nyugat-eurázsiai dominancia alatt itt természetesen az olyan társadalmak dominanciáját is értem, amelyeket máshol nyugat-eurázsiaiak alapítottak.)

Harmadszor, a Nyugat-Eurázsiára koncentráló történelemfelfogás megkerüli a természetes és fontos kérdést: miért épp a világnak ez a része lett aránytalanul erős és újító szellemű? A javasolt válaszok olyan közvetlen okokat sorolnak fel, mint az árutermelés, a kapitalizmus, a fejlődő technika és a tudomány itteni kialakulása, és hogy a kapcsolat felvételekor más népeket megtizedeltek az innen odajuttatott kórokozók. No de a fejlődés e kulcstényezői miért mind Nyugat-Eurázsiában jelentek meg először, és máshol miért csak néhányuk vagy épp egyik sem? Miért nem virágzott a kapitalizmus a mexikói bennszülötteknél, az árutermelés Afrikában a Szaharától délre, a tudományos kutatás Kínában? Miért nem találták fel a fejlett technika elemeit az észak-amerikai indiánok, és az ausztrálokat az európai hódításig miért kímélték meg az őket később csaknem kipusztító mikrobák? Lehet persze tippelni egyedi kulturális okokra, mint például hogy a tudományos gondolkodást Kínában lefojtotta a konfuciánus szemlélet, míg Európában kedvezett neki az ógörög vagy a zsidó-keresztény eszmei tradíció. Az ilyen magyarázat azonban még mindig viszonylag a felszínen keresgél, mert – maradva az előbbi példánál – egyrészt nem indokolja, hogy miért Kínában lett az uralkodó filozófia a konfucianizmus és Európában a zsidó-keresztény istenhit, nem pedig fordítva, másrészt nem veszi figyelembe azt a tényt, hogy technikailag a konfuciánus Kína nagyjából a XV. századig fejlettebb volt a keresztény Európánál.

Magukat a nyugat-eurázsiai társadalmakat sem lehet megérteni, ha csak velük foglalkozunk, mert a legtanulságosabb jelzések a másokkal való összehasonlításból kaphatók. Csak azokat is megértve lehet Nyugat-Eurázsia fejleményeit beilleszteni az emberi faj globális fejlődésének tágabb összefüggései közé.

Néhányan úgy érezhetik, a történelem szokásos felfogásával szemben én az ellenkező végletbe esem, amikor túl keveset törődöm Nyugat-Eurázsiával a világ többi része mellett. Nyugat-Eurázsián kívül léteznek olyan földrajzi körzetek, ahol kis területen nagyon sokféle nép él, egymástól szembetűnően eltérő társadalmi berendezkedéssel, és ezek összevetése még több tanulsággal szolgálhat, mint az egymástól távoliaké.

A könyv egyik recenzense érdekes megjegyzést tett, amivel talán mások is egyetértenek. Enyhén kritikus éllel azt írta, hogy én az emberiség történetét valamiféle hagymaszerűségnek fogom fel, amelyen a modern világ csak a felületi réteget alkotja, azt tehát le kell hántani a mélyebb megértéshez. Igen, így gondolom: a világtörténelem pontosan egy ilyen hagymához hasonlít – a felületi rétegek lehántása pedig, azonkívül, hogy izgalmas gondolati feladat, szerintem rendkívül fontos is. A jövő kihívásaira akkor tudunk sikerrel felkészülni, ha a múltból mindazt intelligensen megértjük, amit egyáltalán lehet.

J. D.

ELŐSZÓ

YALI KÉRDÉSE

Mindannyian tudjuk, hogy a föld különböző részein élő népek történelme rendkívül eltérő módon alakult. Az utolsó jégkorszak óta eltelt 13 000 év során a világ egyes részein fémszerszámokat használó, írni-olvasni tudó ipari társadalmak emelkedtek ki, ugyanakkor másutt csak írástudatlan földművelő társadalmak, míg megint másutt a kőszerszámot használó, vadászó-gyűjtögető társadalmak maradtak fenn. Ezek a történelmi egyenlőtlenségek a modern világra is sötét árnyékot vetettek, mert a fémszerszámokkal rendelkező írástudó társadalmak leigázták vagy kiirtották a többit. Míg az említett különbségek alapvető tényként elfogadottak a világtörténelemben, ezeknek oka továbbra is bizonytalan és ellentmondásos. Eredetük elgondolkodtató kérdését 25 évvel ezelőtt szegezték nekem, egyszerű és személyes formában.

1972 júliusában Új-Guinea trópusi szigetének partjain sétáltam, ahol mint biológus a madarak evolúcióját tanulmányoztam. Korábban hallottam már egy figyelemre méltó helyi politikusról, Yaliról, aki éppen akkoriban járta a környéket. A véletlen úgy hozta, hogy aznap egyfelé vitt az utunk, és Yali mellém csapódott. Egy órán át sétáltunk, és ezalatt végig beszélgettünk.

Yaliból karizma és energia sugárzott. Villogó szemei szinte hipnotikusak voltak. Magabiztosan beszélt önmagáról, de ugyanakkor egy sor mélyreható kérdést is feltett, és feszülten figyelt. Beszélgetésünk a gyors iramú politikai fejlemények témájával kezdődött, amely akkoriban minden új-guineait foglalkoztatott. Pápua Új-Guinea, ahogy Yali szülőföldjét ma nevezik, akkoriban még ausztrál fennhatóság alatt állt az ENSZ megbízásából, de a függetlenség szele már érződött a levegőben. Yali elmagyarázta nekem, hogyan segít a helyieknek felkészülni az autonóm kormányzásra.

Egy idő múlva másra terelte a szót, és elkezdett faggatni. Soha nem járt Új-Guineán kívül, tanulmányai befejeződtek a középiskolával, de tudásszomja olthatatlan volt. Először az új-guineai madarakkal kapcsolatos munkám iránt érdeklődött (és hogy ezzel mennyit keresek). Elmagyaráztam neki, hogy a különböző madárcsoportok az évmilliók során hogyan telepedtek meg Új-Guineán. Ezután arról kérdezett, hogy saját ősei hogyan jutottak el Új-Guineába az utóbbi néhány tízezer év folyamán, és hogyan gyarmatosították azt az európai fehérek az elmúlt 200 évben.

Beszélgetésünk mindvégig barátságos maradt, bár mindketten tisztában voltunk az általunk képviselt társadalmak közti feszültséggel. Két évszázada az új-guineaiak még a „kőkorban” éltek, vagyis még mindig olyan kőszerszámokat használtak, amelyeket Európában már évezredekkel ezelőtt kiszorítottak a fémeszközök, és falvaik életét semmiféle központi politikai hatalom nem szervezte meg. Azután jöttek a fehérek, központi kormányzatot építettek ki, és olyan dolgokat hoztak magukkal, amelyeknek értéke azonnal nyilvánvaló volt az új-guineaiak számára, az acélfejszétől, gyufától, és gyógyszerektől kezdve a ruházatig, üdítőitalokig és esernyőkig. Új-Guineában mindezekre csak úgy utaltak, mint „áru”.

Sok fehér telepes nyíltan lenézte az új-guineaiakat, mint „ősembereket”. Új-Guinea fehér „urainak” – ahogy 1972-ben még mindig nevezték őket – legtehetségtelenebbjei is jóval magasabb életszínvonalat élvezhettek, mint az őslakosok, magasabbat, mint egy Yalihoz hasonló karizmatikus politikus. Mégis, Yali rengeteg fehér embert keresett meg kérdéseivel, ahogy engem is, és én is sok új-guineait kifaggattam. Mindketten tökéletesen tisztában voltunk azzal, hogy az új-guineaiak átlagosan legalább ugyanolyan intelligensek, mint az európaiak. Ezek a dolgok járhattak Yali fejében, amikor egy újabb átható szemvillanás kíséretében ezt kérdezte tőlem: „Miért van az, hogy ti, fehérek, olyan sok árut termeltetek, és hoztatok ide, míg nekünk, feketéknek, olyan kevés saját árunk van?”

Egyszerű kérdés volt, a Yali által megélt világ központi kérdése. Valóban, a mai napig óriási a különbség az átlagos új-guineai és az átlagos európai vagy amerikai életmódja között. A világ más népeinek életmódja között is hasonló eltérések találhatók. E hatalmas egyenlőtlenségek olyan nagy horderejű tényeknek köszönhetők, amelyek talán nyilvánvalónak is tűnnek.

Ennek ellenére, Yali látszólag egyszerű kérdését nem könnyű megválaszolni. Akkor nem volt rá válaszom. A hivatásos történészek véleménye még mindig eltér; sokuk már nem is foglalkozik a kérdéssel. A Yalival folytatott beszélgetésem óta eltelt évek során sokat tanulmányoztam az emberi evolúció, a történelem és a nyelv egyéb aspektusait, illetve írtam ezekről. E könyv, huszonöt évvel később, Yali kérdésére próbál választ adni.

Bár Yali kérdése csak az új-guineaiak és az európai fehérek életmódbeli különbségeire vonatkozott, a kérdés kiterjeszthető a modern világ többi különbségére is. Vagyonuknál és hatalmuknál fogva a modern világot az eurázsiai népek uralják, főleg az Európában és Ázsia keleti részén élő népek, valamint azok, amelyek Észak-Amerikába települtek át. Más népek, köztük a legtöbb afrikai nép, lerázták magukról az európai gyarmaturalmat, de vagyon és hatalom tekintetében messze lemaradtak. További népek, például az ausztrál és amerikai őslakosok és Afrika legdélibb részeinek lakói már nem is urai saját földjüknek; az európai gyarmatosítók megtizedelték, leigázták őket, sőt, néhányat teljesen kiirtottak.

Így a modern világ egyenlőtlenségeiről szóló kérdést a következőképpen lehetne átfogalmazni: miért éppen így oszlott meg a vagyon és a hatalom, miért nem másképp? Például, miért nem az amerikai, afrikai és ausztrál bennszülöttek voltak azok, akik megtizedelték, leigázták vagy kiirtották az európaiakat és ázsiaiakat?

Ezzel a kérdéssel könnyen tehetünk egy lépést hátra az időben. Már i. sz. 1500-ban, amikor Európa világméretű gyarmati terjeszkedése megkezdődött, a különböző kontinenseken élő népek technológiai ismeretei és politikai szerveződése igen nagy eltéréseket mutatott. Európa, Ázsia és Észak-Amerika túlnyomórészt fémet használó államoknak vagy birodalmaknak adott otthont, amelyek közül néhány már az iparosodás küszöbén állt. A két őslakos amerikai nép, az inkák és az aztékok, kőszerszámokkal uralták birodalmukat. Afrika szubtrópusi területei vasszerszámot használó kis államok és törzsi uradalmak között oszlottak meg. Az egyéb népek többsége – Ausztráliában és Új-Guineán, több csendes-óceáni szigeten, az amerikai kontinens nagy részén és Afrika néhány kisebb szubtrópusi területén – földművelő, sőt vadászó-gyűjtögető törzsként élt, és kőszerszámokat használt.

Természetesen ezek az 1500-ban már fennálló technológiai és politikai különbségek voltak a közvetlen kiváltó okai a modern világ egyenlőtlenségeinek. Az acélfegyvereket használó birodalmak képesek voltak leigázni vagy kiirtani a csupán kő- és fafegyverekkel rendelkező törzseket. Mégis, hogyan lett a világ 1500-ra olyan, amilyen?

Itt kérdésünkkel ismét hátraléphetünk egyet a történelem írásos emlékeire és archeológiai felfedezésekre támaszkodva. Az utolsó jégkorszak végéig, tehát körülbelül az időszámításunk előtti 11. évezredig, még valamennyi kontinensen élő összes nép vadászó-gyűjtögető életmódot folytatott. A különböző kontinenseken az i. e. 11. évezred és i. sz. 1500 között lezajló eltérő mértékű fejlődés vezetett az 1500-ban fennálló technológiai és politikai egyenlőtlenségekhez. Míg az ausztrál és az amerikai őslakosság megmaradt a vadászó-gyűjtögető életmódnál, addig Európa, az amerikai kontinens nagy részén és Afrika szubtrópusi területein fokozatosan kialakult a földművelés, állattenyésztés, kohászat és egy komplex politikai szerveződés. Eurázsia bizonyos területein és az amerikai kontinens egy részén (egymástól függetlenül) kialakult az írásbeliség is. Azonban mindezek a vívmányok előbb jelentek meg Eurázsiában, mint bárhol másutt. A bronzszerszámok tömeggyártása például, amely a dél-amerikai Andokban csak az i. sz. 1500-at megelőző egy-két évszázadban indult meg, Eurázsia egyes részein már több, mint négyezer évvel korábban megkezdődött. Amikor a tasmanok 1642-ben először találkoztak európai utazókkal, kőszerszámaik fejlettsége nem érte el a felső paleolitikum Európájában, több tízezer évvel korábban elért szintet.

Így aztán a következőképp fogalmazhatjuk át ismét a modern világ egyenlőtlenségeivel kapcsolatos kérdésünket. Mi a magyarázata annak, hogy az emberiség fejlődése ennyire eltérő sebességgel zajlott le a különböző kontinenseken? Ez az eltérő sebesség alkotja történelmünk legáltalánosabb érvényű sémáját, és ez egyben könyvem témája is.

Így, habár könyvem végső soron a történelemről és a történelem előtti időkről szól, témája nemcsak tudományos szempontból érdekes, hanem gyakorlati és politikai szempontból is. A modern világot egymással össze nem férő népek találkozásai alakították ki hódításokon, járványokon és népirtásokon keresztül. Ezek az összeütközések olyan visszhangokat keltettek, amelyek évszázadok alatt sem haltak el, és ma is aktívan jelen vannak a világ legzavarosabb területein is.

Afrika nagy része például még mindig küzd a közelmúlt gyarmatosításainak örökségével. Más területeken – ide tartozik Közép-Amerika nagy része, Mexikó, Peru, Új-Kaledónia, a volt Szovjetunió és Indonézia egyes részei – a még mindig nagy számú őslakosság és a jórészt az egykori hódítók leszármazottaiból álló kormány között dúlnak polgári zavargások, gerillaháborúk. Sok más helyen a népirtásnak és a betegségeknek következtében a bennszülött lakosság annyira megfogyatkozott – a hawaii, az ausztrál, a szibériai őslakosok, az Egyesült Államok, Kanada, Brazília, Argentína és Chile területén élő indiánok –, hogy a hódítók leszármazottai már jóval nagyobb számban vannak jelen. Bár a kis számú őslakosoknak egy polgárháború kirobbantására így nincs lehetőségük, jogaikat azért egyre hangosabban követelik.

Amellett, hogy a múlt összecsapásai még mindig kihatnak a jelen gazdaságára és politikájára, ezek nyelvi következményei is megfigyelhetők – különösen annak veszélye, hogy a modern világ 6000 fennmaradt nyelve fokozatosan eltűnik, és helyüket elfoglalja az angol, a kínai, az orosz, és még néhány olyan nyelv, amelyek használata az elmúlt néhány évszázad során óriási mértékben terjedt el. A modern világ mindezen problémái azokból az eltérő történelmi pályákból erednek, amelyek ott rejlenek Yali kérdésében is.

Mielőtt válaszokat keresnénk Yali kérdésére, álljunk meg egy pillanatra, és vegyük fontolóra az ellenérveket. Némelyeket már maga a kérdés feltevése is sért, több okból is.

Az egyik ellenvetés így szól: ha sikerül megmagyaráznunk, hogy miképp juthattak bizonyos emberek uralomra mások felett, nem úgy tűnik-e, mintha ezzel az uralmukat igazolnánk? Nem úgy tűnik-e, mintha azt mondanánk: a végkifejlet elkerülhetetlen volt, és ennélfogva hiábavaló is lenne ma már a változtatással próbálkozni? Ez az ellenérv abból fakad, hogy sokszor hajlamosak vagyunk az oknyomozást összekeverni az okozat visszaigazolásával vagy elfogadásával. Magától a magyarázattól teljesen független, hogy valaki miféle hasznot húz egy történelmi magyarázatból. Egy következmény megértése sokkal gyakrabban szolgálja azt a célt, hogy változtassunk rajta, mint hogy azt megismételjük vagy fenntartsuk. Ezért igyekeznek a pszichológusok megérteni a gyilkosok és nemi erőszakot elkövetők lelkivilágát, a történészek a népirtást, vagy az orvosok az emberi betegségek okait. Nem az a céljuk, hogy a gyilkosságot, a nemi erőszakot, a népirtást és a betegségeket szentesítsék; sokkal inkább az, hogy az okok láncolatát megértve az erőszakot elkerülhetővé tegyék.

Íme, a második ellenvetés: az, hogy Yali kérdését feszegetjük, nem von-e automatikusan maga után egyfajta Európa-centrikus történelmi megközelítést, a nyugat-európai népek dicsőítését, Nyugat-Európa és az „eleurópaiasodott” Amerika modern világban betöltött vezető szerepének rögeszmés hangsúlyozását? Nem az elmúlt néhány évszázad mulandó jelensége-e ez a vezető szerep, amely ma már egyre halványodik Japán és Délkelet-Ázsia felemelkedésével? Ami azt illeti, a könyv túlnyomó része nem is európai népekkel foglalkozik. Ahelyett, hogy egyszerűen csak európaiak és nem európaiak kapcsolatára összpontosítanánk, meg fogjuk vizsgálni különböző nem európai népek találkozásait is – különös tekintettel azokra, amelyek helyszíne a szubtrópusi Afrika, Délkelet-Ázsia, Indonézia és Új-Guinea, szereplői pedig e területek őslakói. Szó sincs a nyugat-európai népek magasztalásáról; amint látni fogjuk, kultúrájuk legalapvetőbb elemei a világ más részein élő népek körében alakultak ki, és csak azután kerültek Nyugat-Európába.

És végül: az olyan szavak és kifejezések, mint „civilizáció”, vagy „a civilizáció felemelkedése”, nem keltik-e azt a csalóka benyomást, hogy a civilizáció jó, a törzsi vadászó-gyűjtögető életmód pedig nyomorúságos, és hogy az elmúlt 13 000 év történelme az egyre jobban kiteljesedő emberi boldogság felé mutat? Az igazság az, hogy én nem hiszem, hogy az iparosodott államok „jobbak”, mint a vadászó-gyűjtögető törzsek, vagy hogy ezen életmód feladása egy vaseszközökön alapuló államiságért a „haladást” jelzi, vagy hogy ez az út a boldogsághoz. A személyes benyomásom (amely annak köszönhető, hogy életem az Egyesült Államok nagyvárosai és Új-Guinea falvai között oszlik meg) az, hogy a civilizáció úgynevezett „áldásai” nagyon vegyesek. A vadászó-gyűjtögető népekhez képest például a modern ipari államok polgárainak jobb orvosi ellátásban van részük, kisebb az esélyük arra, hogy gyilkosság áldozatai lesznek, és tovább is élnek, de sokkal kevésbé részesülnek abból az adományból, amit a barátság és a nagycsalád nyújt. Nem azért kezdtem kutatni az emberi társadalmakon belül ezeket a földrajzi különbségeket, hogy egy társadalmi berendezkedést egy másikkal szemben dicsőítsek, hanem egyszerűen azért, hogy megértsem a történelem eseményeit.

Tényleg szükség van egy újabb könyvre ahhoz, hogy Yali kérdését megválaszoljuk? Lehet, hogy már birtokában vagyunk a válasznak? Ha igen, akkor mi az?

A leggyakoribb válaszok, kimondva vagy kimondatlanul, valószínűleg tartalmaznak utalást az egyes népek biológiai különbségeire. Az i. sz. 1500 utáni századokban, ahogy az európai felfedezőkben tudatosodott a világ népeinek nagy fokú különbözősége technika és politikai szerveződés terén, feltételezték, hogy ez a természet adta képességek különbözőségéből ered. A darwini elmélet térhódítása után a magyarázatok a természetes kiválasztódás és az evolúciós folyamat hangsúlyozásával nyertek új formát. A primitív technológiát alkalmazó népeket evolúciós maradványnak tekintették abban a folyamatban, melynek során az emberi faj kifejlődött majomszerű őseiből. E népek kiszorítása az ipari társadalmak gyarmatosítói által a „legerősebb marad életben” elvet példázta. Később, a genetika előretörésével a magyarázatokat ezen a nyelven fogalmazták át ismét. Ezután az európaiakat genetikailag intelligensebbnek tekintették, mint az afrikaiakat, nem is beszélve az ausztrál bennszülöttekről.

Ma a nyugati társadalmak bizonyos rétegei nyíltan elutasítják a rasszizmust. Mégis, sok nyugat-európai (ha nem a legtöbbjük!), titokban vagy tudat alatt, kész elfogadni faji magyarázatokat. Japánban és sok más országban az effajta nézetek még mindig nyíltan és széles körben elfogadottak. Mikor az ausztrál bennszülöttekről van szó, még a művelt fehér amerikaiak, európaiak és ausztrálok is úgy vélik, van bennük valami primitív. Annyi biztos, hogy másképp néznek ki, mint a fehérek. Az európai gyarmatosítás korát túlélő bennszülöttek ma élő leszármazottai közül sokan nehezen boldogulnak anyagilag a fehér ausztrál társadalomban.

Következzen egy meggyőzőnek tűnő magyarázat. A fehér bevándorlók Ausztráliában egy olyan írástudó, ipari, politikailag centralizált demokratikus államot építettek fel, melynek alapja a fémeszközök használata és az élelmiszer-termelés; mindezt egy olyan kontinens gyarmatosításának egyetlen évszázada alatt, amelyen az őslakosok legalább 40 000 éve élték törzsi vadászó-gyűjtögető életmódjukat, fémszerszámok nélkül. Adott tehát két olyan egymást követő kísérlet az emberi boldogulásra, melyben a környezet azonos, az egyetlen változó a környezetet birtokba vevő nép. Milyen további bizonyíték szükséges ahhoz, hogy megállapítsuk: a különbség az ausztrál bennszülöttek és az európaiak társadalma között éppen a népek különbözőségéből fakad?

A kifogásom az ilyesfajta rasszista magyarázatokkal szemben nemcsak az, hogy visszataszítóak, hanem tévesek is. Nincs a kezünkben elfogadható bizonyíték arra nézve, hogy párhuzam lenne a technikai fejlettség és az emberi intelligencia között. Sőt, ahogy azt hamarosan be fogom mutatni, a modern „kőkori” népek átlagosan valószínűleg még intelligensebbek, mint az iparosodott népek. Bármily paradoxnak tűnik is, a 15. fejezetben meg fogjuk látni, hogy az Ausztráliába bevándorolt fehérek egyáltalán nem érdemlik meg azt az elismerést, amiben általában részesítik őket azért, mert létrehoztak egy írástudó ipari társadalmat az összes imént említett erényével együtt. Ráadásul azok a népek, amelyek egészen a legutóbbi időkig csak primitív technológiával rendelkeztek – mint például az ausztrál bennszülöttek és az új-guineaiak – könnyűszerrel sajátítják el a különféle ipari technológiákat, ha erre lehetőséget kapnak.

A kognitív pszichológia szakértői rengeteg munkát fektettek az azonos országban élő, de különböző földrajzi vidékekről származó népek intelligenciaszintjének kutatásába. Konkrétan, rengeteg fehér amerikai pszichológus próbálja évtizedek óta kimutatni, hogy az afrikai származású feketék születésüknél fogva kevésbé intelligensek, mint az európai származású fehér amerikaiak. Ismeretes azonban, hogy az összehasonlított népek társadalmi körülményeik és tanulmányi lehetőségeik tekintetében nagyban különböznek. E tény duplán megnehezíti annak a feltevésnek az ellenőrzését, amely szerint a technológiai különbségek intellektuális különbségekre vezethetők vissza. Először is, még a felnőttkori kognitív képességeket is erősen befolyásolják a gyermekkori szociális környezetben szerzett élmények, ami miatt aztán rendkívül nehéz kimutatni a már korábban létező genetikai különbségeket. Másodszor, a kognitív képességeket vizsgáló tesztek (pl. az IQ-tesztek) sokkal inkább a műveltséget mérik, és nem tisztán a veleszületett intelligenciát, ha létezik egyáltalán ilyen. A gyermekkori környezet és a szerzett tudás IQ-tesztekre gyakorolt vitathatatlan hatásai miatt a pszichológusoknak minden igyekezetük ellenére sem sikerült meggyőzően kimutatni a nem fehér népek intelligenciaszintjének állítólagos genetikai fogyatékosságait.

Az én nézőpontom ezzel az ellentmondással kapcsolatban azon a 33 éven alapszik, amely során új-guineaiakkal dolgoztam együtt, az ő saját, érintetlen társadalmukban. Közös munkánk első pillanataitól kezdve csodáltam, hogy általában mennyivel intelligensebbek, talpraesettebbek és kifejezőbbek, mint egy átlagos európai vagy amerikai, és hogy mennyivel nagyobb érdeklődést mutatnak a körülöttük levő dolgok és emberek iránt. Bizonyos feladatokban, amelyekről joggal feltételezhetjük, hogy valami módon az agy működését tükrözik (mint például egy ismeretlen környezet képzeletbeli feltérképezése), lényegesen ügyesebbnek bizonyulnak a fehéreknél. Természetesen olyan feladatok esetén, amelyek elvégzését a fehérek gyermekkoruk óta gyakorolják, az új-guineaiak teljesítménye általában gyengébb. Ez az oka annak, hogy ha egy eldugott faluból származó új-guineai elkerül a városba, a fehérek szemében butának tűnik. Másrészt viszont állandóan tudatában vagyok annak, hogy mennyire ostobának tűnhetek én is az új-guineaiak szemében, amikor velük vagyok az őserdőben, és elárulom járatlanságomat olyan egyszerű problémák terén, mint nyomok követése a dzsungelben, vagy egy kalyiba összetákolása, melyeket ők, velem ellentétben, gyermekkoruk óta gyakorolnak.

Van két könnyen belátható magyarázata annak, hogy miért helyes az a benyomásom, hogy az új-guineaiak eszesebbek, mint a fehérek. Először is, az európaiak évezredek óta élnek népes társadalmakban, központi kormányzattal, rendőrséggel és bíróságokkal. Ezekben a társadalmakban a történelem folyamán a sűrű népességre jellemző fertőző betegségek (pl. himlő) okozták a legnagyobb számú elhalálozást, míg a gyilkosság viszonylag ritka volt, és a háború is inkább kivételt jelentett, mintsem szabályt. A legtöbb európai, aki túlélte a halálos fertőzéseket, a halál más lehetséges okaitól is megmenekülhetett, és génjeit továbbadhatta. Ma már a legtöbb élve született nyugati csecsemő ugyanígy túléli az egykor halálos betegségeket, és szaporodik, függetlenül attól, hogy mennyire intelligens és milyen géneket hordoz. Ezzel szemben az új-guineaiak olyan társadalmakban éltek, amelyekben az emberek száma túl alacsony volt ahhoz, hogy a nagy népességre jellemző járványos betegségek kialakulhassanak; ehelyett a halál leggyakoribb okai a gyilkosságok, az állandó törzsi háborúk, a balesetek, és az élelemszerzés nehézségei voltak.

A tradicionális új-guineai társadalomban az intelligens embereknek jobbak az esélyeik, hogy elkerüljék a gyakori halandóságot okozó tényezőket, mint a kevésbé intelligenseknek. A tradicionális európai társadalmakban viszont a járványos betegségek okozta elhalálozásoknak semmi köze nem volt az intelligenciához; sokkal inkább egyfajta genetikai ellenálló képességtől függött, amelyet a test kémiai tulajdonságai határoztak meg. A 0-s vagy B-s vércsoportú emberek például ellenállóbbak a himlővel szemben, mint az A-s vér-csoportúak. Ez azt jelenti, hogy Új-Guineában az intelligenciát hordozó gének szerepe a természetes kiválasztódásban valószínűleg sokkal erősebb volt, mint a nagyobb népsűrűségű, politikailag összetett társadalmakban, ahol a természetes kiválasztódásban inkább a test kémiai adottságai domináltak.

Az imént említett genetikai okok mellett van még egy magyarázat arra, hogy miért lehetnek az új-guineaiak intelligensebbek a nyugatiaknál. A mai európai és amerikai gyerekek idejük nagy részét passzív szórakozással, a tévé, a rádió előtt, vagy a moziban töltik. Az átlagos amerikai háztartásban a televízió napi hét órán át van bekapcsolva. Ezzel szemben a hagyományos életmódot folytató új-guineai gyermekeknek gyakorlatilag nincs lehetőségük az efféle passzív szórakozásra, és ehelyett szinte minden ébren töltött órájukat valamiféle aktív tevékenységnek szentelik, például más gyerekekkel vagy felnőttekkel beszélgetnek, vagy játszanak. A gyermekek fejlődésével kapcsolatos szinte valamennyi tanulmány kiemeli a gyermekkori ingerek és tevékenységek fontosságát a mentális fejlődésben, és hangsúlyozza az ingerszegény gyermekkorhoz köthető visszafordíthatatlan mentális leépülést. Ez a körülmény nem genetikai összetevőként bizonyára hozzájárul az új-guineaiaknál tapasztalható átlagosan magas szellemi képességekhez.

Mindez azt jelenti, hogy az új-guineaiak szellemi képességei genetikailag valószínűleg jobbak, mint a nyugatiaké, és mindenképpen jobban elkerülik őket azok a romboló környezeti hatások, amelyek között a legtöbb ipari társadalomban élő gyermek felnő. Az biztos, hogy semmi jel nem utal olyan intellektuális hátrányra az új-guineaiak körében, amely választ adhatna Yali kérdésére. Ugyanez a két tényező – vagyis a genetikai adottságok és a gyermekkori fejlődés – valószínűleg nemcsak az új-guineaiakat és a nyugatiakat választja el egymástól, hanem általában a vadászó-gyűjtögető, illetve más technikailag fejletlen társadalmakban élőket, és a fejlett technikával rendelkező társadalmak tagjait is. Ezáltal a szokványos rasszista feltevést a visszájára kell fordítanunk. Hogy lehet az, hogy az európaiak, valószínűsíthető genetikai és (legalábbis napjainkban) vitathatatlan fejlődésbeli hátrányaik ellenére sokkal több áruval rendelkeznek? Miért maradtak az új-guineaiak fejletlenek technikailag, a szerintem magasabb szintű intelligenciájuk ellenére?

A genetikai magyarázat nem az egyetlen lehetséges válasz Yali kérdésére. Egy másik, főleg Észak-Európa lakói körében népszerű nézet szerint a szülőföld hideg éghajlata serkentő, míg a forró, párás, trópusi éghajlat gátló hatással van az emberi kreativitásra és energiára. Talán az Egyenlítőtől távolabb fekvő tájak évszakonként változó klímája nagyobb kihívás, mint az évszakok tekintetében állandó trópusi éghajlat. Talán a hideg éghajlat nagyobb technikai találékonyságot igényel a túléléshez, mert meleg otthonra és meleg ruházatra van szükség, míg a trópusokon egyszerűbb lakóhelyen, ruha nélkül is megél az ember. Vagy ugyanezt az érvelést meg is fordíthatjuk, hogy végül ugyanarra az eredményre jussunk: az Egyenlítőtől távolabb a hosszú tél folyamán az embereknek több idejük van arra, hogy házaikban ülve gondolkodjanak.

Bár korábban népszerű volt ez a magyarázat, az alaposabb tanulmányozást ez sem éli túl. Amint azt látni fogjuk, az észak-európai népek egészen az elmúlt évezredig nem járultak hozzá jelentősen az eurázsiai kultúrához; egyszerűen olyan szerencsés helyen éltek, ahol jó esélyük volt rá, hogy részesüljenek az Eurázsia melegebb vidékein elért vívmányokból, mint például a földművelés, a kerék, az írás és a fémkohászat. Az Újvilág Egyenlítőtől távoli, hideg területei még inkább az emberi fejlődés állóvizei voltak. Írást alkalmazó őslakos amerikai társadalmak kizárólag Mexikó területén, a Ráktérítőtől délre alakultak ki; az Újvilág legrégibb cseréptárgyai az Egyenlítő környékéről, Dél-Amerika trópusi részéről valók; és a művészetekben, csillagászatban és több más tekintetben is általában legfejlettebbnek tartott újvilági társadalom a trópusi yucatáni és guatemalai klasszikus kori maja társadalom volt, az i. sz. 1. évezredben.

A Yali kérdésére adható válaszok egy harmadik fajtája is a száraz éghajlatú, alacsonyan fekvő folyóvölgyek fontosságát hangsúlyozza, ahol a földművelés hatékonysága a jól kiépített öntözőrendszereken múlott, amihez viszont központosított közigazgatásra volt szükség. Ez a magyarázat abból a vitathatatlan tényből indul ki, hogy a legrégibb ismert birodalmak és írásformák az ún. Termékeny Félhold, vagyis a Tigris és az Eufrátesz közének termékeny völgyeiben és Egyiptomban, a Nílus völgyében jöttek létre. Úgy tűnik, a vízszabályozási rendszerek a világ más részein is összefüggésbe hozhatók a központi kormányzattal, például az indiai szubkontinensen az Indus völgyében, Kínában a Sárga folyó és a Jangce völgyében, a maják lakta alföldön Közép-Amerikában, és Peru part menti sivatagaiban.

Alapos régészeti tanulmányok azonban bebizonyították, hogy a bonyolult öntözőrendszerek kiépítése nem a közigazgatás központosításával egyidejűleg kezdődött meg, hanem csak jókora késéssel. Vagyis, a politikai centralizációnak valami más oka volt, és csak lehetővé tette az öntözőrendszerek építését. A világ eme részeinek politikai centralizációját megelőző vívmányok egyike sem kapcsolódik folyóvölgyekhez vagy öntözőrendszerekhez. Például a Termékeny Félhold élelmiszer-termelése és falusi életmódja a hegyek között kezdődött, nem a mélyen fekvő folyóvölgyekben. A Nílus völgye kezdetleges civilizációjú hely volt még háromezer évvel az után is, hogy a falusi élelmiszer-termelés virágzásnak indult a Termékeny Félhold hegyei között. Az Egyesült Államok délnyugati részén található folyóvölgyekben végül is kialakult az öntözéses földművelés és az összetett társadalmi rendszer, de csak azt követően, hogy átvették e vívmányokat. Az Ausztrália délnyugati részén fekvő folyóvölgyek lakói mezőgazdasággal nem rendelkező törzsi társadalmak maradtak.

Van még egy csoportja a magyarázatoknak, amely azokat a közvetlen tényezőket veszi számba, amelyek lehetővé tették, hogy az európaiak lemészároljanak vagy leigázzanak más népeket – ezek közül főként az európai fegyvereket, a fertőző betegségeket, az acélszerszámokat és a tömegcikkeket emelhetjük ki. Ezek azok a magyarázatok, amelyek jó úton járnak, mivel az említett tényezők tényleg közvetlenül és bizonyíthatóan elősegítették az európai hódításokat. Ez a hipotézis azonban nem teljes, mert még mindig csak közvetlen (első lépcsős) magyarázattal szolgál azáltal, hogy azonosítja a közvetlen okokat, és arra ingerel bennünket, hogy ezek eredete után kutakodjunk: miért az európaiak voltak azok, és nem az afrikaiak vagy az amerikai őslakosok, akiknél megjelentek a fegyverek, a legveszedelmesebb baktériumok és az acél?{1}

Míg az Újvilág európai meghódítása révén történt némi előrelépés az okok azonosításában, Afrika nagy rejtély maradt. Afrika az a földrész, ahol az ember őseinek fejlődése legtovább tartott, ahol feltehetőleg a mai ember is megjelent, és ahol az olyan őshonos betegségek, mint a malária és a sárgaláz végeztek az európai felfedezőkkel. Ha a kezdeti előny számít valamit, miért nem Afrikában bukkantak fel a fegyverek és az acél, amelyek segítségével az afrikaiak és kórokozóik meghódíthatták volna Európát? És mivel magyarázható, hogy az ausztrál bennszülöttek nem léptek tovább a vadászó-gyűjtögető életmódnál és a kőszerszámoknál?

Az emberi társadalmak egész világra kiterjedő összehasonlításából fakadó kérdések azelőtt sok történészt és földrajztudóst foglalkoztattak. Az ilyen irányú munkák egyik legismertebbje Arnold Toynbee 12 kötetes műve, a Study of History. Toynbeet különösen 23 fejlett társadalom belső dinamikája érdekelte, melyek közül 22-nek volt írasa, és 19 eurázsiai volt. A történelem előtti idők és az egyszerűbb, írástudatlan társadalmak kevéssé érdekelték. Ám a mai világ egyenlőtlenségei mélyen a prehisztorikus korban gyökereznek. Ezért Toynbee nem nézett szembe Yali kérdésével, és nem birkózott meg azzal, ami véleményem szerint a történelem legátfogóbb sémája. A világtörténelemmel foglalkozó egyéb fellelhető könyvek hasonlóképpen főleg az elmúlt ötezer év fejlett, írástudó eurázsiai társadalmaira összpontosítanak; csak felületesen érintik a Kolumbusz előtti amerikai bennszülött civilizációkat, és még kevésbé a világ többi részén élőket, eltekintve azoknak az eurázsiai civilizációkkal való egészen friss kapcsolataitól. Toynbee kísérlete óta a történelem ok-okozati összefüggéseinek világméretű szintézise nem túl népszerű téma a történészek körében, mivel megoldhatatlannak tűnő problémát jelent.

Számos tudományág specialistái nyújtottak már átfogó képet saját területükről. E téren különösen az ökológiai földrajz, a kulturális antropológia és a növények nemesítésével és állatok háziasításával foglalkozó biológia képviselőinek hozzájárulása bizonyult hasznosnak, valamint azoké a tudósoké, akik a fertőző betegségeknek a történelemre gyakorolt hatását vizsgálták. Ezek a tanulmányok ráirányították ugyan a figyelmet a kirakós játék egy-egy darabjára, de a hiányzó összképnek ezek sajnos csak töredékei.

Így tehát nem létezik általánosan elfogadott válasz Yali kérdésére. Egyrészről a közvetlen okok teljesen világosak: bizonyos népeknél hamarabb jelentek meg a fegyverek, a baktériumok, az acél, és egyéb olyan tényezők, amelyek politikai és gazdasági hatalmat biztosíthatnak, mint más népeknél; néhány népnél pedig ezek a hatalmi tényezők egyáltalán nem bukkantak fel. Másrészről viszont ezeknek az okoknak az eredetét – például, hogy miért jelent meg már korán Eurázsia egyes részein a bronz, későn és csak elszórtan az Újvilágban, és az ausztrál bennszülöttek körében soha – továbbra is homály fedi.

Az ilyen átfogó magyarázatok jelenlegi hiánya mint intellektuális szakadék is jelentős, hiszen kérdéses marad a történelem legátfogóbb sémája. Ennél is súlyosabb azonban az ily módon áthidalatlan morális szakadék. Mindenki számára világos, akár nyíltan rasszista, akár nem, hogy a különböző népek nagyon eltérően boldogultak a történelem folyamán. A mai Egyesült Államok egy olyan, európaiakból kovácsolódott társadalom, amely az őslakos amerikaiaktól elhódított területeket lakja, és a több millió, rabszolgaként Amerikába hozott szubtrópusi fekete leszármazottait olvasztja magába. A mai Európa ezzel szemben nem egy szubtrópusi feketékből kovácsolódott társadalom, amely a bennszülött amerikaiak millióit hozta magával rabszolgaként Európába.

Az eredmények teljesen féloldalasak; nem az történt ugyanis, hogy Amerika, Ausztrália, és Afrika 51%-át európaiak hódították meg, míg az őslakos amerikaiak, ausztrálok, és afrikaiak meghódították Európa 49%-át. Az egész modern világot aránytalanságok formálták olyanra, amilyen. Ennél fogva kell, hogy legyenek vitathatatlan magyarázatok, méghozzá sokkal alapvetőbbek, mint annak boncolgatása, hogy egy-egy csatát történetesen ki nyert meg, vagy ki talált fel valamit néhány ezer évvel ezelőtt.

Logikusnak tűnhet az a feltételezés, hogy a történelem sémája az emberek eredendő különbségeit tükrözi. Persze azt megtanultuk, hogy nem illendő erről nyíltan beszélni. Olvasunk tudományos tanulmányokról, melyek a veleszületett különbségeket kívánják demonstrálni, majd olvassuk ezek cáfolatait, melyek a tanulmányok szakmai hibáit róják fel. Mindennapi életünk során tapasztaljuk, hogy a leigázott népek némelyike továbbra is az alsóbb osztályokat képviseli hazájában, évszázadokkal a hódítás vagy a rabszolgák behozatala után. Azt mondják, ez sem valamiféle biológiai hiányosságnak tulajdonítható, hanem a hátrányos társadalmi helyzetnek és a korlátozott lehetőségeknek.

Mégis, el kell gondolkodnunk. Állandóan tanúi vagyunk az egyes népek helyzete közötti szembeszökő és makacs különbségeknek. Arról mindig biztosítanak bennünket, hogy a látszólag nyilvánvaló biológiai magyarázat a világ i. sz. 1500 óta fennálló különbségeire téves, de a helyes választ senki sem adja meg. Mindaddig, amíg nincs a kezünkben egy meggyőző, részletes és mindenki által elfogadott magyarázat a történelem átfogó sémájával kapcsolatban, az emberek többsége továbbra is arra fog gyanakodni, hogy a rasszista biológiai magyarázat mégiscsak helyes. Azt hiszem, ez a legfőbb érv, ami e könyv megírása mellett szól.

Az újságírók gyakorta kérik arra a szerzőket, hogy egy-egy hosszú könyvet egyetlen mondatban foglaljanak össze. Íme egy ilyen mondat ezzel a könyvvel kapcsolatban: „A történelem az egyes népek környezetének különbségeiből adódóan alakult eltérő módon, és nem az egyes népek biológiai különbségei miatt.”

Természetesen az a vélemény, hogy a földrajzi és biológiai környezet befolyásolta a társadalmi fejlődést, nem új keletű. Manapság azonban a történészek nem rajonganak ezért az elképzelésért; tévesnek, vagy a végletekig leegyszerűsítettnek tartják, illetve kifigurázzák és elvetik, mint környezeti determinizmust; esetleg az egész kísérletet – mely a világméretű különbségek megértésére irányul – mint túl bonyolult témát, félreteszik. Mégis, a földrajzi helyzet valami módon igenis kihat a történelem alakulására; nyitott kérdés az, hogy mekkora ez a hatás, és hogy a földrajzi helyzettel megmagyarázhatjuk-e a történelem átfogó sémáját?

Megérett az idő arra, hogy újra szemügyre vegyük e kérdéseket, mégpedig azoknak az új információknak köszönhetően, amelyekkel az emberi történelemtől látszólag távoli tudományágak szolgáltak. E tudományágak főleg a következők: a kultúrnövényekkel és vadon termő őseikkel foglalkozó genetika, molekuláris biológia, és biogeográfia; ugyanezek a tudományágak, a viselkedési ökológiával kiegészülve, a háziállatok és őseik tanulmányozásában; az emberi baktériumokkal és az ezekkel rokonságban levő állati baktériumokkal foglalkozó molekuláris biológia; az ember betegségeivel foglalkozó járványtan; az emberi genetika; a nyelvészet; a valamennyi kontinensen és nagyobb szigeten folyó régészeti tanulmányok; továbbá a technika, az írás és a politikai szerveződés történetével foglalkozó tanulmányok.

A tudományágak sokfélesége nehézséget okoz annak, aki Yali kérdésére szeretne könyvében választ adni. E szerző olyan tudás birtokában kell legyen, amely kiterjed mindezekre a tudományágakra, mert csak így tudja a számára fontos új információkat egy nagyobb egységben szintetizálni. Hasonlóképpen kell egységbe foglalnia valamennyi földrész történelmét és őstörténetét is. A könyv fő témája ugyan a történelem, de a természettudományok felől megközelítve – különös tekintettel a fejlődéstanra és a geológiára. A szerzőnek továbbá egy sor különböző társadalmat kell közvetlen élményei alapján megértenie, a vadászó-gyűjtögető társadalmaktól egészen a modern űrkori civilizációig.

Első ránézésre úgy tűnik, több szerző együttműködésére van szükség ahhoz, hogy mindezeknek a kívánalmaknak eleget tegyünk. Ám ez a megoldás kezdettől fogva kudarcra lenne ítélve, mivel a legfőbb gondunk éppen az egység létrehozása, és ez egyetlen szerzőt kíván, bármilyen nehézségeket jelent is a feladat. A szerzőnek szükségszerűen nem kis fáradságába kerül, hogy a különböző tudományágakból származó anyagokat egybevesse, és számos munkatárs segítségére is rászorul.

Úgy alakult, hogy volt alkalmam az említett tudományok közül jó néhányba belekóstolni, még azelőtt, hogy Yali 1972-ben feltette nekem kérdését. Anyám tanárnő és nyelvész, apám pedig gyermekbetegségek örökléstanával foglalkozó orvos. Apám nyomdokait követve iskoláimat azzal az elképzeléssel végeztem, hogy én is orvos leszek. Ezen kívül hétéves koromra már buzgó ornitológus is voltam. Így az egyetem utolsó előtti évében nem esett nehezemre eredeti célomtól, az orvostudománytól eltérve a biológiai kutatás felé fordulni. Iskoláim és egyetemi éveim során azonban tanulmányaim középpontjában a történelem, az írás és a nyelvek álltak. Még azután is, hogy eldöntöttem: élettanból fogok doktorálni, a posztgraduális képzés első évében kis híján búcsút mondtam a természettudományoknak a nyelvészet kedvéért.

Mióta 1961-ben megszereztem a doktori címet, tudományos kutatásaim két terület között oszlanak meg: egyrészről a molekuláris élettan, másrészről a fejlődéstan és a biogeográfia között. A fejlődéstan nem remélt jutalomnak bizonyult a könyv megírásánál, mint olyan történelemtudomány, amely kénytelen a laboratóriumi tudományoktól eltérő módszereket alkalmazni. E tapasztalatomnak köszönhetően már ismerős volt számomra az a nehézség, hogy hogyan közelíthetem meg tudományos oldalról az emberi történelmet. 1958-tól 1962-ig Európában éltem, olyan barátok között, akiknek az életét embertelen módon megkeserítette a XX. századi európai történelem, és ez komolyan elgondolkodtatott, hogy az egyes események láncolatai hogyan is alakítják a történelmet.

Az elmúlt 33 év során, amelyet fejlődéstannal foglalkozó biológusként helyszíni kutatómunkával töltöttem, egy sor különböző emberi társadalommai kerültem közeli kapcsolatba. Szakterületem a madarak evolúciója, melyet Dél-Amerikában, Afrika déli részén, Indonéziában, Ausztráliában, és legfőképpen Új-Guineában tanulmányoztam. E területek őslakóival együtt töltött éveim alatt több technikailag primitív társadalmat ismertem meg, a vadászó-gyűjtögetőktől azokig a földművelő és halászó népekig, amelyek egészen a legutóbbi időkig kőszerszámokat használtak. Így az, amit a legtöbb mai művelt ember az őskor furcsa életmódjaként tarthat számon, az én életemnek szerves része. Új-Guinea, bár területe csak kis töredéke Földünknek, az emberi sokféleségnek hihetetlenül nagy hányadát öleli fel. A modern világ 6000 nyelvéből 1000 csak itt található meg. Az új-guineai madarakkal kapcsolatban végzett munkám során érdeklődésem a nyelvészet iránt újjáéledt, mégpedig annak köszönhetően, hogy csaknem száz különböző új-guineai nyelven kellett listát készítenem a madárfajok helyi neveiről.

Ezek voltak azok az előzmények, amelyek legutóbbi könyvem, A harmadik csimpánz megírásához vezettek, amely az emberi evolúció olvasmányos leírása. Ennek 14. fejezete, a Véletlen hódítók, az európaiak és az amerikai bennszülöttek találkozásának kimenetelét próbálta elemezni. A könyv befejezése után döbbentem rá, hogy más népek találkozásai, akár a modern, akár a történelem előtti időkben, hasonló kérdéseket vetnek fel. Úgy találtam, hogy az a kérdés, amellyel ott a 14. fejezetben birkóztam, lényegében ugyanaz, amelyet Yali tett fel nekem 1972-ben, csak éppen a világ egy másik részére vonatkoztatva. Így végül sok barátom segítségével most megkísérelem kielégíteni Yali kíváncsiságát – és persze a magamét is.

E könyv fejezetei négy részre oszlanak. Az I. rész, melynek címe Az Édentől Cajamarcáig, három fejezetből áll. Az 1. fejezet az emberi evolúció és történelem villámgyors áttekintése, kezdve az ember és majom körülbelül 7 millió évvel ezelőtti különválásától az utolsó, a nagyjából 13 000 évvel ezelőtti jégkorszakig. Végigkövetjük majd elődeink útját afrikai gyökereinktől indulva a többi kontinens felé, hogy megérthessük, milyen volt a világ azok előtt az események előtt, amelyeket gyakran mint a „civilizáció felemelkedését” emlegetünk. Ki fog derülni, hogy az emberi fejlődés egyes kontinenseken jókora időelőnnyel indult a többi földrésszel szemben.

A 2. fejezet arra készít fel bennünket, hogy felkutassuk a kontinentális környezet történelemre gyakorolt hatásait az elmúlt 13 000 évben, mégpedig úgy, hogy időben és térben kicsinyített modellként megvizsgáljuk egyes szigetek történelmi szerepét. Amikor az ősi polinézek körülbelül 3200 évvel ezelőtt szétrajzottak a Csendes-óceánon, nagyon eltérő környezetű szigetekre vetődtek el. Néhány ezer éven belül ez az egyetlen őspolinéz társadalom az eltérő adottságú szigeteken különböző utódtársadalmakat hozott létre, a vadászó-gyűjtögető törzsektől egészen a kezdetleges birodalmakig. Ez a terjeszkedés modellként szolgálhat a hosszabb ideig tartó, nagymérvű, és sokkal kevésbé megértett társadalmi terjeszkedéséhez, amely az utolsó jégkorszak óta az egyes kontinenseken végbement, és amely néhol vadászó-gyűjtögető törzsek, másutt birodalmak kialakulásához vezetett.

A 3. fejezet bevezet minket a különböző földrészek népeinek összecsapásaiba. Szemtanúk leírása alapján fel fogjuk eleveníti a történelem legdrámaibb ütközetét, amelynek során Francisco Pizarro konkvisztádorok egy apró csapatával teljes hadserege jelenlétében ejtette foglyul az utolsó független inka császárt, Atahualpát a perui Cajamarca városánál. Jól azonosítható azoknak a közvetlen tényezőknek a láncolata, amelyek lehetővé tették Atahualpa elfogását, és amelyek más amerikai őslakos társadalmak leigázásában is az európaiak segítségére voltak. Ezek közé tartoznak például a spanyolok járványai, lovai, írásbelisége, politikai szerveződése és technológiája (különösen a hajók és a fegyverek). Ezeknek a közvetlen okoknak az elemzése jelenti a könnyebb feladatot; sokkal nehezebb a hozzájuk, és később az események tényleges kimeneteléhez vezető okokat azonosítani, amelyek eredményeképpen nem Atahualpa ment Madridba, hogy foglyul ejtse I. Károly spanyol királyt.

A II. részt – amelynek címe Az élelmiszer-termelés kialakulása és elterjedése, a 4–10. fejezeteket foglalja magában, – az eredendő okok szerintem legfontosabb konstellációjának szenteltem. A 4. fejezet azt vázolja fel, hogy hogyan vezetett végül az élelmiszer-termelés – vagyis vadászás és vadon termő élelmiszerek gyűjtögetése helyett a földművelés és az állattenyésztés – Pizarro győzelmét elősegítő közvetlen tényezőkhöz. Az élelmiszer-termelés azonban eltérő módon alakult ki a világ különböző részein. Ahogy azt az 5. fejezetben látni fogjuk, bizonyos népek önállóan kezdték meg az élelmiszer-termelést; más népek ezektől az önálló központoktól tanulták el, még az őskorban; megint mások pedig a mai napig sem fejlesztették ki vagy vették át azt, hanem megmaradtak a vadászó-gyűjtögető életmód mellett. A 6. fejezet azokkal a tényezőkkel foglalkozik, amelyek bizonyos területeken elvezettek oda, hogy a vadászó-gyűjtögető életmódot fokozatosan felváltotta az élelmiszer-termelés, másutt viszont nem.

A 7., 8. és 9. fejezet azt mutatja majd be, hogy az őskorban hogyan nemesítették a különféle vadon élő növényeket és háziasítottak az állatokat azok a legelső földművelők és pásztorok, akiknek fogalmuk sem lehetett arról, hogy hova fog ez vezetni. A földrajzi különbségek, melyek meghatározták a nemesítésre és háziasításra alkalmas helyi növény- és állatállományt, magyarázattal szolgálhatnak arra nézve, hogy miért csak néhány terület vált önálló élelmiszer-termelő központtá, illetve hogy az élelmiszer-termelés miért jelent meg ezeken a területeken korábban, mint máshol. Ebből a néhány központból kiindulva aztán az élelmiszer-termelés bizonyos helyeken sokkal gyorsabban terjedt, mint máshol. Ki fog derülni, hogy az egyik fő tényező, amely a különböző iramú terjedésért felelős, a kontinensek tengelyének iránya: ez Eurázsiában főként nyugat-keleti, az amerikai kontinensen és Afrikában elsősorban észak–déli irányt jelent (10. fejezet).

Így hát a 3. fejezet azokat a közvetlen tényezőket vázolja fel, amelyek az amerikai őslakosság európai leigázása mögött húzódnak, a 4. fejezet pedig bemutatja, hogyan vezethetők vissza e tényezők az élelmiszer-termelés kialakulásáig. A III. részben (11–14. fejezet) az eredeti és a közvetlen okok összekapcsolódásának részleteit követjük végig, a sűrű emberi populációkra jellemző baktériumok evolúciójától kezdve (11. fejezet). Jóval több őslakos amerikai és más nem eurázsiai nép haláláért felelősek az eurázsiai baktériumok, mint az eurázsiai acél- vagy lőfegyverek. Ezzel szemben a leendő európai hódítókra nem sok kimondottan végzetes kórokozó várt az Újvilágban, ha egyáltalán volt ilyen. Minek a következménye ez a nagymértékű aránytalanság? Erre a kérdésre választ adhatnak azoknak a nemrégiben folytatott molekuláris biológiai kutatásoknak az eredményei, amelyek a baktériumok jelenlétét Eurázsiában sokkal inkább összekapcsolják az élelmiszer-termelés kialakulásával, mint Amerikában.

Az okok egy másik láncolata az élelmiszer-termeléstől az írás megjelenéséig vezetett, amely valószínűleg az elmúlt néhány évezred legnagyobb jelentőségű találmánya (12. fejezet). Az írás az emberiség történelme során csak néhányszor alakult ki de novo, mégpedig azokon a helyeken, amelyek az adott területen az élelmiszer-termelés legkorábbi központjai voltak. Az összes többi társadalomban az írásbeliség úgy jelent meg, hogy e néhány központ egyikétől vettek át írásos rendszereket vagy az írás gondolatát. Ezért a világtörténelmet tanulmányozóknak nagy segítségére lehet az írás jelensége abban, hogy felderítsék az okok egy másik fontos konstellációját: a földrajzi fekvés és a gondolatok, találmányok gyors terjedése közti összefüggést.

A technológiára ugyanaz érvényes, mint az írásra (13. fejezet). A döntő kérdés az, hogy vajon a technológiai újítás valóban annyira függ-e attól a kis számú feltalálózsenitől és nagy számú kulturális sajátosságtól, hogy az lehetetlenné teszi világméretű sémák megértését? Amint azt látni fogjuk, meglepő módon a kulturális tényezők nagy száma nemhogy megnehezítené, de megkönnyíti a világ technológiai kliséinek átlátását. Az élelmiszer-termelés lehetővé tette, hogy a gazdák felesleget halmozzanak fel, és ezáltal a földművelő társadalmak képesek voltak olyan főfoglalkozású kézműveseket is eltartani, akiknek nem kellett megtermelniük saját élelmüket, és akik új technológiákat fejleszthettek ki.

Írástudók és feltalálók mellett az élelmiszer-termelés politikusok eltartását is lehetővé tette (14. fejezet). A vándorló vadászó-gyűjtögető csoportok köreiben viszonylagos egyenlőség uralkodik, politikai érdeklődésük a csoport saját felségterületére és a szomszédos csoportokkal kötött alkalmi szövetségekre korlátozódik. A sűrű, letelepedett, élelmiszer-termelő populációk kialakulásával megjelentek a főnökök, királyok és hivatalnokok. Az ilyen közigazgatási szervezetek nemcsak a nagy kiterjedésű és népes területek kormányzásához voltak elengedhetetlenek, hanem az állandó hadsereg fenntartásához, felderítőcsapatok indításához és a hódító háborúk megszervezéséhez is.

A IV. rész (Öt fejezet alatt a Föld körül, 15–19. fejezet) a második és a harmadik rész tanulságait alkalmazza valamennyi földrészre és néhány fontosabb szigetre. A 15. fejezet magának Ausztráliának a történelmét vizsgálja, valamint az egykor hozzácsatolt nagy szigetét, Új-Guineáét, mellyel ma egyetlen kontinenst alkot. Ausztrália, amely a legfiatalabb és legprimitívebb technológiával rendelkező emberi közösségek otthona, és egyben az egyetlen földrész, ahol az élelmiszer-termelés nem alakult ki az őslakosok körében, kemény próba elé állítja az egyes földrészek társadalmainak különbségeiről szóló elméleteket. Megértjük majd, miért maradtak az ausztrál bennszülöttek a vadászó-gyűjtögető életmódnál, míg a szomszédos Új-Guinea népeinek többsége átállt az élelmiszer-termelésre.

A 16. és a 17. fejezet az ausztráliai és az új-guineai fejleményeket helyezi el egy nagyobb térségről alkotott képben, amely magában foglalja Kelet-Ázsiát és a csendes-óceáni szigeteket. Az élelmiszer-termelés kialakulása Kínában számos nagy népvándorlás, kulturális vonás, vagy mindkettő magvait vetette el a történelem előtti időkben. E népvándorlások egyike magán Kínán belül teremtette meg a mai Kína kulturális és politikai arculatát. Egy másik eredményeképpen szinte az egész trópusi Délkelet-Ázsia területén a vadászó-gyűjtögető életmódot folytató őslakók helyét dél-kínai származású földművelők vették át. Megint egy másik, az ausztronéz terjeszkedés hasonlóképpen szorította ki a Fülöp-szigetek és Indonézia őshonos vadászó-gyűjtögetőit, és hatolt el egészen a legtávolabbi polinéz szigetekig, ám Ausztráliát és Új-Guinea jó részét nem tudta legyűrni. A világtörténelmet tanulmányozók számára a kelet-ázsiai és a csendes-óceáni népek összecsapásai kétszeresen is fontosak: ezek alakították ki azokat az országokat, amelyekben a mai világ népességének egyharmada él, és amelyekben egyre inkább koncentrálódik a gazdasági hatalom; ugyanakkor rendkívül világos modellként szolgálnak ahhoz, hogy megérthessük a világ más népeinek történelmét.

A 18. fejezet visszatér a 3. fejezetben elővezetett problémához, az európai és az őslakos amerikai népek összecsapásaihoz. Az Újvilág és Európa elmúlt 13 000 éves történelmének összefoglalása világossá teszi, hogy az amerikai kontinens európai meghódítása nem más, mint két hosszú és többnyire egymástól független történelmi út csúcspontja. E két utat olyan sajátos különbségek jellemzik, mint a háziasítható állatok és nemesíthető növények, a baktériumok, a letelepedés időpontjai, a kontinentális tengelyek iránya és az ökológiai korlátok.

Végül a szubtrópusi Afrika történelme szolgál majd meglepő hasonlóságokkal és különbségekkel az Újvilág történelmével egybevetve. Az európaiak összeütközését az afrikaiakkal ugyanazok a tényezők alakították, mint az amerikai őslakosokkal való találkozást. Afrika ugyanakkor el is tért Amerikától e tényezők tekintetében. Ennek eredményeként az európai hódítást nem követte a szubtrópusi Afrika általános és tartós elfoglalása, kivéve Afrika legdélibb részén. Ennél sokkal nagyobb jelentőségű volt egy nagymérvű népvándorlás Afrikán belül, a bantu terjeszkedés. Mint kiderül, nagyjából ugyanazok az okok idézték elő, amelyek fontos szerepet játszottak Cajamarcánál, Kelet-Ázsiában, a csendes-óceáni szigeteken, Ausztráliában és Új-Guineában is.

Nincsenek olyan illúzióim, hogy e fejezetek kimerítő magyarázattal szolgálnak valamennyi kontinens történelmének elmúlt 13 000 évével kapcsolatban. Nyilvánvalóan ehhez még akkor sem lenne elég egyetlen könyv, ha birtokunkban lennének a válaszok, amik pedig nincsenek. Legjobb esetben is e könyv csak azonosít több olyan egybeesést és környezeti tényezőt, amelyek szerintem jórészt választ adhatnak Yali kérdésére. E tényezők felismerése pedig csak kiemeli a még magyarázatra váró kérdéseket, amelyek megértése a jövő feladata lesz.

Az utószó, melynek címe Az emberi történelem jövője mint természettudomány, a fennmaradó kérdések közül emel ki néhányat, például hogy minek tudhatók be a különbségek Eurázsia egyes részei között, továbbá a környezettől független kulturális tényezők kérdését és az egyén szerepét. Talán a legnagyobb megoldatlan probléma az, hogy az emberi történelemnek mint természettudománynak megvessük az alapjait, és egy rangra emeljük olyan elismert történelmi jellegű tudományágakkal, mint az evolúcióbiológia, a geológia és a klimatológia. Az emberi történelem tanulmányozása nem kis nehézségeket állít elénk, ám e kihívások közül sokkal találják magukat szembe az imént említett természettudományok is. Így az egyéb a területeken kifejlesztett módszerek némelyike hasznosnak bizonyulhat a történelem kutatásában is.

Remélem, mostanra meggyőztem Önt, kedves olvasóm, hogy a történelem nem egyszerűen „egyik nyavalyás tény a másik után”, ahogy ezt egy cinikus megjegyezte. A történelemben valóban léteznek nagy, átfogó sémák, és a magyarázatuk felkutatása nemcsak eredménnyel kecsegtető feladat, de lenyűgöző is.

ELSŐ RÉSZ

AZ ÉDENTŐL CAJAMARCÁIG

1. FEJEZET

A RAJTVONALIG

Az időszámításunk előtti 11. évezred{2} nagyjából megfelelő kiindulópontnak tűnik az egyes kontinenseken végbement történelmi fejlemények összehasonlításához. Ez az időpont körülbelül megfelel a falusi élet kialakulásának a világ néhány részén, az amerikai kontinens első vitathatatlan benépesülésének, a pleisztocén és az utolsó jégkorszak végének, és annak, amit a geológusok újkornak neveznek. Ettől kezdve néhány ezer éven belül a világnak legalábbis egy részén megkezdődött a növénynemesítés és az állatok háziasítása. Vajon az akkori állapotok szerint volt-e már bizonyos népeknek egyértelmű helyzeti előnye más földrészek népeivel szemben?

Ha igen, ez az induláskor szerzett előny, amely az elmúlt 13 000 év során csak nőtt, megadhatja a választ Yali kérdésére. Ezért ebben a fejezetben gyors kirándulást teszünk az emberi történelemben, át valamennyi földrészen és több millió éven, az emberi faj kialakulásától egészen i. e. 13 000-ig. Mindezt alig húsz oldalban sűrítem össze. Természetesen a részletek fölött át fogok siklani, és csak azokról a tendenciákról beszélek majd, amelyek szerintem lényegbevágóak e könyv szempontjából.

Legközelebbi rokonainkként három ma is élő emberszabású majomfajt tarthatunk számon: a gorillát, a közönséges csimpánzt és a törpe csimpánzt, más néven bonobót. Az, hogy ezek csak Afrikában találhatók meg, továbbá a régészeti leletek nagy száma arra utalnak, hogy az emberi evolúció legrégibb szakaszának helyszíne is Afrika volt. Az állatok közül kiemelkedett ember történelme körülbelül 7 millió éve kezdődött (a becslések 5 millió évtől 9 millióig terjednek). Akkoriban történt, hogy afrikai emberszabású majmok egy populációja több ágra szakadt, amelyek egyikéből kifejlődött a mai gorilla, egy másikból a két mai csimpánzfaj, egy harmadikból pedig az ember. A gorillák által képviselt vonal valószínűleg valamivel a csimpánzok és az ember különválása előtt szakadt le.

A leletek tanúsága szerint a hozzánk vezető ág képviselői nagyjából 4 millió évvel ezelőtt már felegyenesedve jártak, majd úgy 2,5 millió évvel ezelőtt megkezdődött testméretük és relatív agytérfogatuk növekedése. Ezeket az emberelődöket úgy ismerjük mint Australopithecus africanus, Homo habilis és Homo erectus, és ezek úgy tűnik, ebben a sorrendben fejlődtek ki egymásból. Habár a kb. 1,7 millió évvel ezelőtti állomást jelentő Homo erectus testméretben már közel állt hozzánk, agyának térfogata még mindig alig érte el a mienk felét. A kőszerszámok nagyjából 2,5 millió évvel ezelőtt terjedtek el, ám ezek még csak a legkezdetlegesebb pattintott kövek voltak. Zoológiai fontosságát és jellegét tekintve a Homo erectus már több volt, mint emberszabású majom, de még jóval kevesebb, mint a mai ember.

Az elődeink kb. 7 millió évvel ezelőtti feltűnését követő 5-6 millió év emberi történelme teljes egészében Afrikára korlátozódik. Az első olyan emberelőd, amely Afrikán kívül is megtalálható volt, a Homo erectus, ahogy azt azok a Jáva szigetén, Délkelet-Ázsiában fellelt maradványok tanúsítják, amelyek „jávai férfi” néven közismertek (lásd 1.1. ábra). A legrégibb „jávai férfi” leleteket – persze lehet, hogy ezek történetesen egy jávai asszony maradványai – általában egymillió évesre becsülik. Az utóbbi időben azonban többen úgy vélik, a valós koruk 1,8 millió év. (Szigorúan véve a Homo erectus elnevezés ezekre a jávai leletekre utal, míg a szintén Homo erectusként osztályozott afrikai maradványokat joggal illethetnénk külön elnevezéssel.) Jelenleg a legrégibb vitathatatlan bizonyíték az ember jelenlétére Európában kb. félmillió éves, de néhányan korábbra teszik felbukkanását. Nyugodtan feltételezhetjük, hogy Ázsia birtokbavételével egyidejűleg Európa elfoglalása is megkezdődhetett, hiszen Eurázsia egyetlen összefüggő földdarab, nem választja ketté semmilyen nagyobb akadály.

1.1. ábra. Az ember megjelenése világszerte

Mindez egy olyan kérdést illusztrál, amely újra és újra felbukkan majd a könyvben. Valahányszor egy tudós kijelenti, hogy rábukkant a „legkorábbi X”-re – legyen az a legkorábbi emberi maradvány Európában, a legkorábbi bizonyíték a kukorica háziasítására Mexikóban, vagy a legkorábbi akármi akárhol, – bejelentése arra ösztönzi a többi tudóst, hogy túltegyenek rajta és valami még korábbit találjanak. Valójában kell, hogy legyen egy igazán „legkorábbi X”, amellyel szemben az összes többi még korábbi X tévesnek bizonyul. Azonban, ahogy azt látni fogjuk, gyakorlatilag minden év hoz valami új felfedezést és még korábbi X-ről szóló híreket, és ezekkel együtt a cáfolatát az előző év némely, esetleg mindegyik, korábbi X-szel kapcsolatos híreinek. Gyakran több évtizedes kutatásba kerül, míg a tudósok végül közös álláspontra jutnak ilyen kérdésekben.

A kb. félmillió évvel ezelőttről származó emberi maradványok már különböznek a régebbi Homo erectus-leletektől megnagyobbodott, kerekebb, sokkal kevésbé szögletes koponyájukkal. A félmillió éves afrikai és európai koponyák annyira hasonlóak a mai emberéhez, hogy már a mi fajunkhoz, a Homo sapienshez sorolhatók, és nem a Homo erectushoz. Ez teljesen önkényes megkülönböztetés, mivel a Homo sapiens a Homo erectusból fejlődött ki. Ez a korai Homo sapiens azonban még mindig különbözött tőlünk csontvázának egyes részleteiben, agytérfogata a miénknél sokkal kisebb volt, más tárgyakat használt és másként viselkedett. A modern kori kőszerszámkészítő népek, mint például Yali dédszülei, jót mosolyogtak volna a félmillió évvel ezelőtti kőeszközök kezdetlegességén. Az idő tájt az egyetlen jelentős újdonság őseink kulturális repertoárjában, amelyet teljes bizonyossággal dokumentálhatunk, a tűz használata volt.

Sem művészet, sem csontszerszám, sem bármi egyéb nem maradt ránk a korai Homo sapienstől csakis a csontvázmaradványok és azok a bizonyos kezdetleges kőszerszámok. Akkoriban Ausztráliában még mindig nem éltek emberek, azon nyilvánvaló okból kifolyólag, hogy hajókra lett volna szükségük ahhoz, hogy Délkelet-Ázsiából odajussanak. Ugyanígy az amerikai kontinensen sem jelentek még meg, mivel ahhoz előbb Eurázsia Amerikához legközelebb eső részét (Szibériát) kellett volna birtokukba vegyék, és valószínűleg itt is szükség lett volna a hajóépítés tudományára. (A jelenlegi Bering-szoros, amely Szibériát elválasztja Alaszkától, abban az időben hol tengerszoros volt, hol a két kontinenst összekötő széles földsáv, mivel a jégkorszakok folyamán a tengerszint folyton ingadozott.) A hajóépítés és a túlélés tudománya a hideg Szibériában viszont még messze meghaladta a korai Homo sapiens képességeit.

Félmillió évvel ezelőtt azután az afrikai és nyugat-eurázsiai populációk kezdtek csontozatukban eltérni egymástól és a kelet-ázsiai populációktól. A 130 000–40 000 évvel ezelőtti európai és a nyugat-ázsiai populációk után különösen sok csontváz maradt ránk, ezek „neandervölgyi ember” néven ismeretesek, és néha Homo neanderthalensis néven külön fajként tartják számon őket. Jóllehet, számtalan rajzfilm barlanglakó, majomszerű állatként ábrázolta őket, a neandervölgyi emberek agytérfogata a miénknél valamivel nagyobb volt. Ők voltak az első olyan emberi lények, akik jól bizonyíthatóan eltemették halottaikat és ápolták betegeiket. Ennek ellenére kőszerszámaik még mindig kezdetlegesek a modern kori új-guineaiak csiszolt kőbaltáihoz képest, és a különböző eszközöknek még nem volt kialakult, egységes alakja, melyből rendeltetésük egyértelműen kiderült volna.

A neandervölgyi leletekkel egyidős, csekély számú afrikai csontváztöredék jobban hasonlít a mai ember csontvázához, mint a neandervölgyiéhez. Ennél is kisebb a Kelet-Ázsiában talált csontvázak száma, de úgy tűnik, ezek szintén különböznek az afrikai csontvázaktól csakúgy, mint a neandervölgyiektől. Az akkori életmódról tanúskodó leletek közül azok a kőtárgyak és különféle zsákmányállatok felhalmozott csontjai maradtak ránk legjobb állapotban, amelyekre Dél-Afrikában bukkantak. Habár ezeknek a 100 000 évvel ezelőtt élt afrikaiaknak már modernebb csontvázuk volt, mint neandervölgyi kortársaiknak, lényegében ugyanolyan kezdetleges kőszerszámokat készítettek, amelyekben még mindig nem fedezhetők fel az egységes formák. Művészetnek nem maradt utánuk nyoma. Zsákmányállataik csontjaiból ítélve vadásztudományuk sem volt valami bámulatos, és főleg könnyen elejthető, veszélytelen állatokra irányult. Bölények, disznók és egyéb veszélyes állatok vadászatára még nem adták fejüket. Még a halfogáshoz sem értettek; egykori lakóhelyükön, mely közvetlenül a tengerparton fekszik, nem maradt utánuk sem halcsont, sem horog. Ők, és neandervölgyi társaik még mindig alacsonyabb szinten álltak, mint az ember.

Körülbelül 50 000 évvel ezelőtt aztán végre megkezdődött az emberi történelem, abban az időszakban, amit én így nevezek: a „nagy kiugrás”. Ennek a kiugrásnak a legkorábbi kétségtelen jelei azok az egységes formájú kőszerszámok és legrégibb ránk maradt ékszerek (strucctojásból készült füzérek), amelyek kelet-afrikai lelőhelyekről származnak. Hasonló jelek mutatkoztak hamarosan a Közel-Keleten és Délkelet-Európában is, majd (kb. 40 000 évvel ezelőtt) Délnyugat-Európában, ahonnan rengeteg olyan tárgy származik, amelyet a cro-magnoni embernek tulajdonítanak, amelynek a csontváza már teljesen olyan, mint a mai emberé. Innen kezdve a régészeti lelőhelyeken talált hulladék egyre érdekesebbé válik, és semmi kétséget nem hagy afelől, hogy biológiai felépítésében és viselkedésében egyaránt modern emberrel van dolgunk.

A cro-magnoni hulladékból nemcsak kőből, hanem csontból készült szerszámok is előkerültek. A csont könnyű megmunkálhatósága (pl. horog készíthető belőle) szemmel láthatólag elkerülte a korábbi embertípusok figyelmét. A sokféle és jellegzetes formájú eszköz olyannyira modern, hogy számunkra is teljesen nyilvánvaló, hogy tűként, árként, vésőként stb. szolgáltak. Az olyan, egy darabból álló szerszámok mellett, mint például egy kézi kaparó, itt már több részből álló eszközök is felbukkannak. A cro-magnoni lelőhelyeken talált több darabos, világosan felismerhető fegyverek között találunk szigonyokat, lándzsavetőket, majd később íjat és nyilat, a puska és más mai többrészes fegyver előfutárát. Ezek segítségével már biztonságos távolságból vadászhattak olyan veszélyes vadakra is, mint az elefánt vagy az orrszarvú, míg a kötél hálóként, horgászzsinegként és hurokként való használata halakkal és madarakkal bővítette étrendünket. Házak és varrott ruhák maradványai tanúskodnak arról, hogy ezek az emberek már meg tudtak birkózni a hideg éghajlattal, az ékszerek és a gondosan eltemetett csontvázak pedig forradalmian új esztétikai és spirituális felfogásról árulkodnak.

A cro-magnoni ember hagyatékának legismertebb darabjai a művészi alkotások: olyan nagyszerű barlangfestmények, szobrok, hangszerek, amelyek művészi értékét még ma is elismerjük. Ha valakinek már volt alkalma megtapasztalni a délnyugat-franciaországi lascaux-i barlang falára festett életnagyságú lovakból és bikákból áradó hatalmas erőt, akkor tudhatja, hogy ezek alkotóinak szelleme már ugyanannyira mai, akárcsak a csontvázuk.

Nyilvánvalónak tűnik, hogy úgy 50–100 ezer évvel ezelőtt jelentős változás következett be őseink képességeiben. A nagy kiugrás két fontos és megoldásra váró kérdést állít elénk: az egyik a miért, a másik pedig a hol. Ami a miértet illeti, korábbi könyvemben, a Harmadik csimpánzban már állást foglaltam a hangképző szervek tökéletesedése mellett; ez ugyanis az anatómiai feltétele a beszéd kialakulásának, amitől oly nagy mértékben függ az emberi kreativitás. Mások úgy tartják, az agy szerkezete változhatott meg ez idő tájt, anélkül, hogy a térfogata változott volna, és ez tette lehetővé a beszéd létrejöttét.

Ami pedig a nagy kiugrás helyszínét illeti, a kérdés az, hogy vajon főként egy földrajzi területen, egy embercsoporton belül történt-e meg, akik ezáltal képesek lettek a terjeszkedésre, és arra, hogy átvegyék a világ más részein élő, korábbi emberi populációk helyét? Vagy netán egyidejűleg több területen is lezajlott, és e területek mai lakói a kiugrás előtt ott élők leszármazottai? Az Afrikából származó 100 000 éves, és meglehetősen mai kinézetű koponyák a korábbi nézetet támaszthatják alá, amely szerint a kiugrás kimondottan Afrikában ment végbe. Az ún. mitokondriális DNS-sel foglalkozó molekuláris kutatások kezdetben szintén a mai ember afrikai eredete mellett foglaltak állást, bár eredményeik jelentése a dolgok jelenlegi állása szerint kétes. Másrészt viszont a több százezer évvel ezelőtt Kínában és Indonéziában élt emberi lények koponyája néhány fizikai antropológus szerint a mai kínaiakra, illetve ausztrál bennszülöttekre jellemző vonásokat mutat. Ha ez így van, az a párhuzamos evolúciót támasztja alá, és azt, hogy a modern emberiség bölcsője több helyen ringott, és nem egyetlen Édenkertben. A kérdés megoldásra vár.

A bizonyítékok a mai embertípusok közös eredetére, amelyet terjeszkedésük, majd a többi típus kiszorítása követett mindenütt, Európára vonatkoztatva tűnnek legerősebbnek. Úgy 40 000 évvel ezelőtt jelentek meg Európában a cro-magnoni emberek, a maihoz hasonló csontvázukkal, hatékonyabb fegyvereikkel és egyéb fejlett kulturális vonásokkal. Néhány ezer éven belül eltűntek a neandervölgyi emberek, akik akkor már több százezer éve Európa kizárólagos lakóiként fejlődtek. Ez az eseménysor arra enged következtetni, hogy a modern cro-magnoniak fejlettebb technológiájuk és nyelvi, illetve agyi képességeik segítségével valahogy megfertőzték, megölték vagy elűzték a neandervölgyieket, míg a két típus keveredésére semmi, vagy legalábbis igen kevés bizonyíték utal.

A nagy kiugrás egybeesik az emberiség földrajzi határainak első nagyobb, bizonyítható tágulásával onnan számítva, hogy őseink birtokba vették Eurázsiát. Ez a terjeszkedés Ausztrália és Új-Guinea elfoglalását jelentette, amely akkor még egyetlen földrész volt. Számos helyszíni radiokarbonos vizsgálat – azaz szénizotópos kormeghatározás – támasztja alá az ember jelenlétét Ausztráliában és Új-Guineában 30–40 ezer évvel ezelőtt (plusz azok az elmaradhatatlan állítások még korábbi időpontokról, amelyek érvényessége vitatott). Nem sokkal a földrész kezdeti benépesítése után az emberek az egész kontinenst birtokba vették, és alkalmazkodtak annak változatos földrajzi körülményeihez, Új-Guinea trópusi esőerdőitől és magas hegyeitől kezdve Ausztrália száraz belsejéig és csapadékos délkeleti sarkáig.

A jégkorszakok folyamán annyi tengervizet vettek fel a gleccserek, hogy a tengerek szintje világszerte több száz méterrel a jelenlegi szint alá esett. Ennek eredményeképpen azok a sekély tengerek, amelyek ma Ázsiát és az indonéz szigeteket (Szumátra, Borneó, Jáva és Bali) választják el, száraz területek lettek. (Akárcsak más sekély szorosok, mint például a Bering-szoros és a La Manche csatorna.) A délkelet-ázsiai szárazföld akkori szegélye a mostanihoz képest 1100 kilométerre keletre volt. Ennek ellenére a Bali és Ausztrália között elterülő központi indonéz szigeteket továbbra is mély csatornák választották el egymástól. Ahhoz, hogy valaki Ausztráliát és Új-Guineát Ázsia felől megközelítse, akkoriban még mindig legalább nyolc csatornán kellett átkelnie, amelyek közül a legszélesebb legalább 80 kilométer volt. A legtöbb csatorna látótávolságon belül lévő szigetek között húzódott, de maga Ausztrália mindig is láthatatlan volt, még a legközelebbi indonéz szigetekről, Timorról és Tanimbarról is. Így Ausztrália elfoglalásának ténye igen jelentős abban a tekintetben, hogy messze a legrégibb bizonyítékát nyújtja a történelem során a vízi jármű használatának. Az ezt követő legrégibb helytálló bizonyíték úgy 30 000 évvel későbbről (13 000 éve), a Földközi-tenger vidékéről származik.

Kezdetben a régészek azt a lehetőséget is fontolgatták, hogy Ausztrália és Új-Guinea birtokba vétele a véletlen műve volt, miután az egyik indonéz sziget közelében a halászokat elsodorta a tenger. Sőt az egyik végletes forgatókönyv szerint az első betelepülő egyetlen terhes fiatalasszony, méhében egy fiúgyermekkel. Ám a véletlen kolonizáció elméletének híveit igencsak meglepték azok a nemrégiben napvilágot látott felfedezések, melyek bebizonyították, hogy az Új-Guineától keletre fekvő többi szigetet nem sokkal magának Új-Guineának a birtokba vétele után foglalták el, kb. 35 000 évvel ezelőtt. Ezek a szigetek a Bismarck-szigetcsoporthoz tartozó Új-Britannia és Új-Írország voltak, valamint a Salamon-szigetekhez tartozó Buka. Buka nem látható a nyugatra legközelebb fekvő szigetről, és csak körülbelül 160 kilométernyi tengeri út megtételével elérhető. Így a korai ausztrálok és új-guineaiak valószínűleg képesek voltak arra, hogy tudatosan áthajózzanak a látható szigetekre, és elég elterjedt volt körükben a vízi közlekedés ahhoz, hogy újra és újra rábukkanjanak távoli, szabad szemmel nem látható szigetekre.

Elképzelhető, hogy Ausztrália és Új-Guinea benépesítése kapcsolatba hozható még egy nagy „elsővel”, az első vízi járművek használatán és az Eurázsia elérését követő első nagy terjeszkedésen kívül: a nagy testű állatfajok első tömeges emberi kéz általi pusztításával. Ma Afrikát tartjuk a nagy testű emlősök földrészének. A mai Eurázsia is számos olyan nagy testű emlős hazája (bár itt nem található meg az a bőség, amely az afrikai Serengeti-síkságon oly nyilvánvaló), mint az ázsiai orrszarvú, elefánt és tigris, vagy az európai jávorszarvas, medve és (egészen az ókorig) oroszlán. Ausztráliában és Új-Guineában ma nem élnek ezekhez fogható nagy emlősök, egészen pontosan a legnagyobbak, a mintegy 45 kilogrammos kenguruk. Ám Ausztráliának és Új-Guineának is megvoltak egykor a maguk nagy testű emlősei, mint például az óriás kenguruk, az orrszarvúra emlékeztető, tehén nagyságú erszényesek, a diprotodonok és egy erszényes „leopárd”. Korábban élt itt még egy 200 kilogramm körüli, struccszerű futómadár, no meg néhány impozáns méretű hüllő, köztük egy egytonnás gyík, egy óriási piton és szárazföldi krokodilok.

Ezeknek az ausztráliai, illetve új-guineai óriásoknak (az ún. megafauna) mindegyike eltűnt az emberek megjelenése után. Bár kipusztulásuk pontos idejével kapcsolatban van némi ellentmondás, számos olyan több tízezer éves ausztrál lelőhelyet tártak fel nagy gondossággal a régészek, amelyek bámulatosan bővelkedtek állati csontokban, ám az utóbbi 35 000 évre visszamenőleg nyomát sem találták e kihalt óriásoknak; vagyis, a megafauna valószínűleg nem sokkal az ember megjelenése után kipusztult Ausztráliában.

Az oly sok nagy testű faj közel egyidejű kipusztulása felvet egy nyilvánvaló kérdést: mi okozta ezt? Az egyik lehetséges és kézenfekvő válasz az, hogy az elsőként ideérkező emberek ölték meg őket, vagy járultak hozzá valami módon pusztulásukhoz. Jusson eszünkbe, hogy az ausztrál és új-guineai állatok évmilliókig fejlődtek az emberi vadászok jelenléte nélkül. Tudjuk, hogy a galápagosi és déli-sarki madarak és emlősök, amelyek napjainkig hasonlóképpen nem találkoztak emberrel, még mindig „gyógyíthatatlanul” szelídek. Már rég kipusztultak volna, ha a természetvédők nem hoztak volna gyors intézkedéseket védelmükre. Más nemrégiben felfedezett szigeteken, ahol az óvintézkedések nem léptek érvénybe elég gyorsan, a tömeges pusztítás rendkívül hatékony volt; ennek egyik áldozata, a mauritiusi dodó, a fajok kipusztulásának jelképévé vált. Ma már azt is tudjuk, hogy azoknak az alaposan tanulmányozott óceániai szigeteknek mindegyikén, amelyeket az ember az őskorban foglalt el, az ember megjelenése olyan pusztító hadjárattal járt együtt, amelynek áldozatai például az új-zélandi moa, a madagaszkári óriás maki és a hawaii lúd. Ugyanúgy, ahogy a mai ember odasétál a gyanútlan dodókhoz és fókákhoz, és egyszerűen megöli őket, elődeink is odasétálhattak a gyanútlan moákhoz és óriás makikhoz, hogy elpusztítsák azokat.

Így hát az egyik elmélet az ausztrál és új-guineai óriások kipusztulásával kapcsolatban az, hogy ugyanerre a sorsra jutottak úgy 40 000 évvel ezelőtt. Ezzel ellentétben viszont az afrikai és eurázsiai nagy testű emlősök azért élnek mind a mai napig, mert több százezer vagy több millió éven át az ember mellett fejlődtek, és ezalatt bőven volt idejük arra, hogy megtanuljanak félni az embertől, ahogy őseink kezdetleges vadásztudománya lassanként fejlődött. A dodó, a moa és talán az ausztrál és új-guineai óriások balszerencséje az volt, hogy váratlanul, minden evolúciós előkészítés nélkül találták magukat szembe a már jól vadászó emberrel.

Az Ausztráliára és Új-Guineára vonatkozó overkill{3} elmélet azonban nem maradt ellenzők nélkül. A bírálók azt hangsúlyozzák, hogy a mai napig senki sem dokumentálta olyan kihalt ausztrál/új-guineai óriás csontjait, amely kétségkívül emberi kéz által pusztult el, vagy akár csak az ember közelében élt. Az overkillelmélet védelmezői pedig így válaszolnak: aligha várhatjuk, hogy a mészárlások helyszínét megtaláljuk, ha az állatok kiirtása nagyon gyorsan vagy nagyon régen történt, mondjuk hozzávetőlegesen 40 000 évvel ezelőtt. A bírálók reakciója erre egy ellenteória: lehet, hogy az óriások egy olyan éghajlatváltozás áldozatai lettek, mint például egy súlyosabb mértékű aszály a már egyébként is rettenetesen száraz ausztrál földrészen. A vita tovább folyik.

Én személy szerint el nem tudom képzelni, hogy az ausztrál óriások több millió éven át, megszámlálhatatlan aszályt túlélve úgy döntenek, hogy mindnyájan éppen akkor rogynak össze holtan (legalábbis egy több millió éves időskálán szemlélve), amikor az első emberek megérkeznek. Az óriások nemcsak Ausztrália száraz belső vidékein haltak ki, hanem a vízben tocsogó Új-Guineában és Délkelet-Ausztráliában is. Kivétel nélkül minden lakóhelyükön kipusztultak, a sivatagoktól a hideg és a trópusi esőerdőkig. Így felettébb valószínűnek tűnik, hogy az óriásokat tényleg az ember irtotta ki, közvetlenül (élelemre vadászva) és közvetve (tüzekkel és az állatok környezetének megváltoztatásával). Ám függetlenül attól, hogy az overkill vagy az éghajlatváltozás elmélete bizonyul-e igaznak, az ausztrál és új-guineai óriások eltűnése, amint azt látni fogjuk, súlyos következményekkel járt az emberiség későbbi történelmére nézve. Ezek kipusztulásával eltűnt az összes olyan nagy testű vadon élő állatfaj, amely egyébként alkalmas lehetett volna háziasításra, és így a bennszülött ausztráloknak és új-guineaiaknak nem lett egyetlen őshonos háziállatuk sem.

Tehát Ausztrália és Új-Guinea elfoglalása nem valósult meg egészen a nagy kiugrás idejéig. Az emberlakta világ nem sokkal ezután egy újabb területtel bővült, és ez Eurázsia leghidegebb vidéke volt. Jóllehet, a neandervölgyi ember a jégkorszakban élt és alkalmazkodott a hideg éghajlathoz, Észak-Németország és Kijev vonalánál nem hatolt északabbra. Ez nem meglepő, hiszen úgy tűnik, a neandervölgyi ember nem használt tűt, nem volt varrott ruhája, meleg háza és egyéb olyan technológiája, amely létfontosságú a leghidegebb éghajlaton. Azok a testfelépítésükben már mai népek, amelyek birtokában voltak ezeknek a dolgoknak, körülbelül 20 000 évvel ezelőtt hatoltak be Szibériába (persze vannak, akik ezt is sokkal korábbra teszik). Ez a terjeszkedés megmagyarázhatja a gyapjas mamut és orrszarvú kipusztulását.

Az Ausztráliában/Új-Guineában való letelepedéssel az emberi faj már hármat elfoglalt az öt lakható földrész közül. (E könyvben Eurázsiát egyetlen földrészként tartom számon, az Antarktiszt pedig kihagyom, mivel oda a XIX. századig nem jutottak el emberek, és soha nem is élt rajta önellátó emberi populáció.) Így már csak két kontinens maradt, Észak- és Dél-Amerika. Biztos, hogy ezeket foglalta el utolsóként az ember, azon nyilvánvaló oknál fogva, hogy az Óvilág felől közelítve vagy hajókra lett volna szüksége, ha vízen érkezik, (amelyek használatára még Indonéziában sincs semmiféle bizonyíték egészen 40 000 évvel ezelőttig, Európában pedig sokkal későbbi időpontig), vagy Szibéria birtokbavételére, ha a Bering-szoros földsávja felől közelít (ami csak úgy 20 000 évvel ezelőtt következett be).

Az azonban nem biztos, hogy az i. e. 14 000 és i. e. 35 000 közötti időszakban pontosan mikor is történt Észak- és Dél-Amerika elfoglalása. Kétségkívül a legrégibb emberi maradványokat Alaszkában találták; ezek kb. i. e. 12 000-ből származnak. Ezt olyan további lelőhelyek sokasága követte az Egyesült Államok területén a kanadai határtól délre, valamint Mexikóban, amelyek az i. e. 11 000-et megelőző néhány évszázadra datálhatok. Ezeket clovisi lelőhelyeknek nevezik, azok után a jellegzetes lelőhelyek után, amelyeket az új-mexikói Clovis város közelében tártak fel, és ahol a régészek először találkoztak az ezekre oly jellemző nagy, kőből készült lándzsahegyekkel. Ma már több száz clovisi lelőhelyet ismerünk, amelyek lefedik az Amerikai Egyesült Államok (USA) mind a 48 délre fekvő államát hosszan egészen Mexikóig. Ezt követően az ember jelenlétének vitathatatlan jelei mutatkoznak hamarosan Amazóniában és Patagóniában. A clovisi lelőhelyek azt a folyamatot dokumentálhatják, amely során az emberek először vették birtokba mindkét amerikai féltekét, ahol gyorsan sokasodtak, terjeszkedtek és megtöltötték a két földrészt.

Először talán meglepő lehet, hogy a clovisiak leszármazottai kevesebb, mint ezer év alatt eljuthattak az USA és Kanada határától a 13 000 kilométerre délre fekvő Patagóniába. Ez azonban évente átlagosan mindössze 13 kilométernyi terjeszkedést jelent, ami nem nagy teljesítmény olyan vadászó-gyűjtögető népnek, amely mindegy bizonnyal egynapi szokásos portyája során megtette ezt a távolságot.

Az is meglepő lehet először, hogy a két Amerikát nyilvánvalóan olyan gyorsan töltötték meg az emberek, hogy az állandóan délre, Patagónia irányába való terjeszkedésre sarkallta őket. Ám a népesség növekedése sem túl meglepő, ha figyelembe vesszük a konkrét számokat. Ha a két Amerikában a vadászó-gyűjtögetők átlagos népsűrűsége valamivel egy fő/négyzetkilométer körül alakult (ami magas érték a modern vadászó-gyűjtögetők esetében), a két földrész teljes területe végül akkor is körülbelül 10 millió vadászó-gyűjtögetőnek adhatott otthont. De ha az első betelepülők csak száz főt számláltak, és számuk évente mindössze 1,1%-kal nőtt, leszármazottaik száma akkor is elérte volna a 10 milliós csúcsnépességet ezer éven belül. Az évi 1,1%-os népességnövekedés megint csak elenyésző; korunkban egy-egy szűz terület benépesítésénél ez az arány akár az évi 3,4%-ot is elérte, például akkor, amikor a Bounty hadihajó lázadó legénysége és tahiti feleségeik letelepedtek a Pitcairn-szigeten.

A lelőhelyeknek az a gazdagsága, amely a clovisi vadászok megérkezését követő első néhány évszázadból maradt ránk, hasonlatos azokhoz a nagy számú, régészetileg dokumentált lelőhelyekhez, amelyek sokkal későbbről származnak, mégpedig abból az időből, amikor az ősi maorik felfedezték Új-Zélandot. Szintén sok lelőhelyet dokumentáltak jóval régebbről, amikor a már anatómiailag modern ember elfoglalta Európát, majd Ausztráliát/Új-Guineát; vagyis minden, ami a clovisi jelenséggel és annak egész Amerikában való elterjedésével kapcsolatos, párhuzamba állítható a történelem során meghódított egyéb, vitathatatlanul szűz területek elfoglalásának jellemzőivel. Mi lehet a jelentősége annak, hogy a clovisi lelőhelyek éppen az i. e. 11 000-et megelőző évszázadokból valók, és nem mondjuk i. e. 16 000 vagy i. e. 21 000-ből? Jusson eszünkbe, hogy Szibéria mindig is hideg volt, és hogy a pleisztocén jégkorszak java részében Kanadát egész szélességében egy áthatolhatatlan akadályt jelentő, összefüggő jégmező borította! Már láttuk, hogy az a szintű technológia, amely a szélsőséges hideg túléléséhez szükséges, csak azután jelent meg, hogy kb. 40 000 évvel ezelőtt a már mai felépítésű ember elfoglalta Európát, és hogy Szibériát ezt követően még 20 000 évig nem lakták emberek. Végül azután Szibéria első lakói átkeltek Alaszkába, akár a tengeren, a Bering-szoroson át (amely ma is mindössze 80 kilométer széles), akár gyalogszerrel a jégkorszak idején, amikor a Bering-szoros szárazföld volt. A Bering földsáv meg-megszakadó létezésének ezer éve alatt akár ezer kilométer széles, nyílt tundrával borított terület is lehetett, amelyet egy hideg éghajlathoz szokott nép könnyedén átszelhetett. A földsáv csak nemrégiben vált ismét szorossá, amikor úgy i. e. 14 000 után a tenger szintje megemelkedett és a víz elárasztotta. Akár átgyalogoltak, akár áteveztek a korai szibériaiak Alaszkába, a legrégibb biztos jele az ember jelenlétének Alaszkában kb. i. e. 12 000-ből való.

Nem sokkal később egy észak–déli irányú folyosó nyílt a kanadai jégmezőn, ami lehetővé tette, hogy az első alaszkaiak kijussanak a Nagy-síkságnak arra a részére, ahol ma a kanadai Edmonton város található. Ezzel a modern ember előtt az Alaszkát és Patagóniát elválasztó utolsó nagyobb akadály is eltűnt. Az edmontoni úttörők bizonyára egy vadakban bővelkedő Nagy-síkságra leltek. Itt szépen elboldogulhattak, gyarapodhattak, és fokozatosan terjeszkedhettek dél felé, hogy birtokukba vegyék a két kontinenst.

Van még egy olyan jellegzetessége a clovisi jelenségnek, amely beleillik abba az elképzelésünkbe, hogy az első emberek a kanadai jégmezőtől délre telepedtek le. Ausztráliához és Új-Guineához hasonlóan eredetileg a két Amerika is gazdag volt nagy testű emlősökben. Úgy 15 000 évvel ezelőtt az amerikai nyugat meglehetősen hasonlíthatott a mai Afrikában lévő Serengeti-síksághoz, amint oroszlánok és gepárdok űzték az elefántcsordákat és lovakat, olyan egzotikus fajok mellett, mint a tevék vagy az óriási méretű földi lajhárok. Akárcsak Ausztráliában és Új-Guineában, ezek a nagy testű emlősök itt is kihaltak. Ám míg ezeken a helyeken kihalásuk valószínűleg több, mint 30 000 évvel ezelőtt következett be, Amerikában ugyanez csak úgy 12–17 000 éve történt meg. Azokkal a kihalt amerikai emlősökkel kapcsolatban, amelyeknek csontjai a legnagyobb mennyiségben lelhetők fel, és amelyek korát különösen nagy pontossággal határozták meg, megállapíthatjuk, hogy kipusztulásuk nagyjából i. e. 11 000-ben következett be. Legpontosabban talán a Shasta-hegyi földi lajhárnak és Harrington Grand Canyon környékéről való hegyi kecskéjének a kihalását sikerült meghatározni; mindkettő az i. e. 11 100 körüli egy-két évszázad folyamán tűnt el. Véletlen egybeesés vagy sem, ez az időpont (csekély hibalehetőséggel) megegyezik a clovisi vadászok megérkezésével a Grand Canyon vidékére.

Azoknak a mamutcsontvázaknak a nagy száma azonban, amelyek bordái között clovisi lándzsahegyeket találtak, arra engednek következtetni, hogy az időpontok egybeesése nem véletlen. Azok a vadászok, akik dél felé terjeszkedtek Amerikában, úgy találhatták, hogy ezeket a nagy amerikai állatokat, amelyek korábban sosem láttak embert, könnyű elejteni, és így ki is irthatták őket. Az ellentábor elmélete az, hogy Amerika nagy testű emlősei az utolsó jégkorszak végén bekövetkező éghajlatváltozás miatt haltak ki, amely (csak hogy nehezítse a mai paleontológusok dolgát), szintén i. e. 11 000 körül ment végbe.

Nekem személy szerint ugyanaz a gondom a megafauna éghajlatváltozással indokolt kihalásával kapcsolatban Amerikában, mint Ausztráliában és Új-Guineában. A két Amerika nagy állatai már huszonkét korábbi jégkorszakot éltek túl. Miért kellett szinte mindegyiküknek egyetértésben a huszonharmadikat kiszemelni arra, hogy kileheljék lelküket, éppen az állítólag ártalmatlan emberi lények jelenlétében? Miért tűntek el valamennyi lakóhelyükről, nemcsak azokról, amelyek beszűkültek, de azokról is, amelyek nagymértékben megnövekedtek az utolsó jégkorszak végén? Én így azt gyanítom, hogy a clovisi vadászok keze van a dologban, ám a vita nem dőlt el. Bármelyik elmélet bizonyuljon is igaznak, a legtöbb nagy testű emlős, amelyet az amerikai őslakosság később háziasíthatott volna, eltűnt.

Szintén megválaszolatlan még az a kérdés, hogy vajon tényleg a clovisi vadászok voltak-e az első amerikaiak. Ahogy az történni szokott, mikor bárki bármiféle „elsőt” emleget, folyton hallani pre-clovisi emberi nyomok felfedezéséről Amerikában. Minden évben van néhány újabb hír, amely először tényleg meggyőzően és izgalmasan hangzik. Azután jönnek az értelmezés elkerülhetetlen problémái. A helyszínen talált szerszámok valóban emberi kéz művei-e, vagy csak természetformálta szikladarabok? Helyesek-e a jelentésben szereplő radiokarbonos kormeghatározások, vagy annak a nagy számú nehézség valamelyikének az eredményei, amelyek a szénizotópos kormeghatározás velejárói? És ha a kormeghatározás helyes, az valóban emberi eszközökhöz kötődik-e, és nem egy 15 000 éves szénkupachoz, amely véletlenül egy 9000 éves kőszerszám mellett hevert?

E problémák illusztrálásához vegyük az egyik gyakran emlegetett pre-clovisi állítást. Egy Pedra Furada nevű brazil sziklaüregben a régészek minden kétséget kizáróan ember alkotta barlangfestményeket találtak. Azután egy szirt lábánál, egy halom kő között találtak még néhány olyan kődarabot, amelyek formájuk alapján lehettek akár kezdetleges szerszámok is. Ráadásul rábukkantak még egy feltételezett tűzrakóhelyre is, amelynek szenét a radiokarbon-vizsgálatok alapján 35 000 évesre becsülték. A Pedra Furadáról szóló cikkek publikációját a tekintélyes és rendkívül igényes Nature tudományos magazin vállalta.

Csakhogy a szirt lábánál talált kődarabok egyike sem olyan egyértelműen emberkéz alkotta szerszám, mint a dovisi lándzsahegyek és a cro-magnoni eszközök. Ha több tízezer év alatt kődarabok százezrei hullnak le egy magas szikláról, sokuk bizonyára eltörik, elpattan, amikor földet ér a sziklás talajon, és ezek közül némelyik akár hasonlíthat is az ember által pattintott vagy eltört kezdetleges szerszámokhoz. Nyugat-Európában és Amazóniában mindenütt a régészek radiokarbonos módszerrel határozták meg a barlangfestmények pigmentjeinek korát, ám a Pedra Furadanál nem ezt tették. A környéken oly gyakori erdőtüzek termékeként keletkező faszenet a szél és a patakok rendszeresen behordják a barlangokba. Nincs semmiféle bizonyítékunk arra nézve, hogy a 35 000 éves faszénnek bármilyen köze lenne a vitathatatlan Pedra Furadánál található barlangfestményekhez. Bár az első ásatást végzők meg vannak győződve igazukról, nemrégiben a helyszínen járt egy csoport olyan régész, amely nem vett részt az ásatásban, de hajlott a pre-clovisi elmélet elfogadására, és a látottakat nem találta meggyőzőnek.

Pillanatnyilag a legkecsegtetőbb pre-clovisi lelőhely Észak-Amerikában a Pennsylvaniában található meadowcrofti sziklamenedék, ahol a jelentések szerint a radiokarbonos vizsgálatok kb. 16 000 éves emberi nyomokat jeleztek. Meadowcroft esetében egyetlen régész sem tagadja, hogy a gondosan feltárt rétegekből számos ember alkotta tárgy került felszínre. Csakhogy a legrégibb radiokarbon-időpontoknak semmi értelme, mivel olyan növény- és állatfajokhoz kapcsolódnak, amelyek a mai mérsékelt éghajlatú Pennsylvaniában élnek, és nem olyanokhoz, amelyeket a 16 000 évvel ezelőtti jégkorszakban találhattunk volna. Így kénytelenek vagyunk arra gyanakodni, hogy a legrégibb emberi nyomok rétegéből származó faszénminták olyan pre-clovisi faszénből valók, amelybe régebbi szén is beépült. A legesélyesebb dél-amerikai pre-clovisi lelőhely a Monte Verde-i, Chile déli részén, amelyet legalább 15 000 évesre becsülnek. Ma ez is meggyőzőnek tűnik sok régész számára, ám a korábbi csalódásokból okulva nem árt az óvatosság.

Ha valóban éltek Amerikában emberek Clovis előtt is, miért ilyen nehéz ezt bebizonyítani? A régészek több száz olyan amerikai lelőhelyet tártak fel, amelyek egyértelműen az i. e. 2000 és 11 000 közötti időszakból származnak, közülük tucatnyi dovisi lelőhelyet Észak-Amerika nyugati részén, sziklamenedékeket az Appalache-hegységben és további lelőhelyeket Kalifornia partjainál. Több helyszínen ezek alatt a kétségtelenül emberi jelenlétre utaló régészeti rétegek alatt levő mélyebb rétegek feltárásánál további vitathatatlan állati maradványok kerültek felszínre – ám emberi nyomokat itt már nem találtak. Az Amerikában talált pre-clovisi bizonyítékok gyenge mivolta éles ellentétben áll a meggyőző leletekkel Európában, ahol több száz helyszín tanúsítja a mai ember megjelenését már jóval azelőtt, hogy a dovisi vadászok feltűntek volna a két Amerikában i. e. 11 000 körül. Még meglepőbbek azok a bizonyítékok, amelyek Ausztráliából, illetve Új-Guineából származnak, ahol csak tizedannyi régész dolgozik, mint az Egyesült Államokban, de ahol ez a kis számú régész több mint száz egyértelműen pre-clovisi lelőhelyet tárt fel szerte a kontinensen.

Nyilvánvaló, hogy az első emberek nem repülték át helikopterrel az Alaszka és Meadowcroft vagy Monte Verde között fekvő területet. A pre-clovisi letelepedés szószólói úgy vélik, hogy a pre-clovisi emberek talán több ezer, vagy akár több tízezer évig csak nagyon ritkásan lakták a területet, illetve csak nagyon kevés régészeti nyomot hagytak maguk után valami olyan okból, amire a világ más részein eddig még nem láttunk példát. Jómagam ezt az elképzelést sokkal valószínűtlenebbnek találom, mint azt, hogy Monte Verdét és Meadowcroftot végül újra kell értelmeznünk, ahogy tettük ezt már több más állítólagos pre-clovisi helyszínnel. Úgy vélem, hogy ha valóban lettek volna a két Amerikában pre-clovisi települések, akkor az mára több helyen is nyilvánvalóvá vált volna, és már rég nem vitatkoznánk. A régészek véleménye viszont még mindig megoszlik e kérdésben.

Bármelyik értelmezés bizonyul is igaznak, a későbbi amerikai őstörténet megértését segítő következmények ugyanazok maradnak. Vagy: az első emberek i. e. 11 000 körül letelepedtek Amerikában, majd gyorsan benépesítették. Vagy: az első letelepedők valamivel korábban jelentek meg (a pre-clovisi letelepedés hívei közül ezt legtöbben 15, illetve 20 000, esetleg 30 000 évvel ezelőttre teszik, és csak kevesen vannak, akik komolyan érvelnének ennél korábbi időpont mellett); ám ezek nagyon kevesen voltak, szinte észrevehetetlenek, vagy egészen úgy i. e. 11 000-ig nem voltak nagy hatással környezetükre. Bármelyik legyen is igaz, az öt lakható földrész közül Észak- és Dél-Amerika emberi őstörténete a legrövidebb.

A két Amerika elfoglalásával már a földrészeknek, a nagyobb szigeteknek és Indonézia Új-Guineától keletre fekvő óceáni szigeteinek lakható részein mindenütt éltek emberek. A többi sziget birtokbavétele csak nemrégen fejeződött be: a földközi-tengeri szigeteké, például Krétáé, Ciprusé, Korzikáé és Szardíniáé, nagyjából i. e. 8500 és 4000 között; a karib-tengeri szigeteké i. e. 4000 körül kezdődött; a polinéziai és mikronéziai szigeteké i. e. 1200 és i. sz. 1000 között; Madagaszkáré úgy i. sz. 300 és 800 között; Izlandé pedig a IX. században. Az amerikai őslakosok, feltehetőleg a mai inuitok ősei, i. e. 2000 körül sokasodtak meg az északi sarkvidéken. Ezzel az utolsó még lakatlan területek, amelyek az elmúlt 700 évben az európai felfedezőkre vártak, már csak Déli-sark valamint az Atlanti és Indiai-óceán legtávolabbi szigetei (pl. az Azori- és a Seychelle-szigetek) maradtak.

Mi a jelentősége (ha van egyáltalán) a történelem későbbi alakulására nézve annak, hogy a különböző kontinenseket más és más időpontban vette birtokba az ember? Tegyük fel, hogy módunkban áll egy időgép segítségével visszarepíteni a múltba egy régészt, hogy i. e. 11 000 körül beutazza a világot. A világ akkori állapotát alapul véve vajon régészünk meg tudta volna jósolni, hogy mely földrészeken élő emberi társadalmaknál jelennek meg először a lőfegyverek, a baktériumok és az acél, és melyeknél utoljára? És vajon meg tudta volna jósolni akkor a világ mai arcát?

Régészünk valószínűleg figyelembe vette volna az indulásnál szerzett előnyöket. Ha ennek tényleg volt jelentősége, Afrika óriási előnyt élvezett: az emberelődök legalább 5 millió évvel hosszabb ideig éltek itt függetlenül, mint bármely más földrészen. Ráadásul, ha igaz az, hogy a mai ember Afrikában jelent meg úgy 100 000 évvel ezelőtt, és innen terjeszkedett a többi földrész felé, ez semlegesítette volna a más helyeken addigra elért előnyöket, és megint csak az afrikaiaknak jelentett volna új helyzeti előnyt. Ezenkívül az ember genetikai szempontból Afrikában a legváltozatosabb; elképzelhető, hogy a változatosabb emberek összességében változatosabb találmányokkal állnának elő.

De régészünk ekkor ezt gondolhatná: e könyv szempontjából valójában mit is jelent a „helyzeti előny”? Nem gondolhatunk szó szerint futóversenyre. Ha a helyzeti előny azt az időt takarja, ami egy kontinens benépesítéséhez szükséges az első néhány úttörő telepes megérkezése után, az viszonylag rövid; még a teljes Újvilág megtöltéséhez is kevesebb mint 1000 év kellett. Ha viszont helyzeti előny alatt azt az időt értjük, ami a helyi viszonyokhoz való alkalmazkodáshoz kell, akkor elismerem, hogy néhány szélsőséges környezet esetében valóban sok idő kellett; például a felső északi sarkkör elfoglalásához Észak-Amerika többi részének birtokbavétele után még 9000 év. Ám ha már egyszer kifejlődött az emberi találékonyság, az ember gyorsan felfedezhette volna a többi terület nagy részét, és alkalmazkodhatott volna ezekhez. Például, miután a maorik ősei elérték Új-Zélandot, úgy tűnik, alig egy évszázadra volt szükségük ahhoz, hogy felfedezzenek minden valamirevaló kőlelőhelyet, még néhány századra ahhoz, hogy az utolsó szálig kiirtsák a moákat a világ legszabdaltabb vidékén, és további pár századra, hogy egy sor különböző társadalomra szakadjanak, a parti vadászó-gyűjtögető csoportoktól az újszerű élelmiszer-felhalmozással foglalkozó farmerekig.

Régészünk így hát rápillantana a két Amerikára, és valószínűleg arra a következtetésre jutna, hogy az afrikaiakat, nyilvánvalóan óriási induló fölényük ellenére, a korai amerikaiak legfeljebb egy évezreden belül megelőzték volna. Ezek után a két Amerika nagyobb területe (50 százalékkal nagyobb, mint Afrikáé), és sokkal változatosabb környezete már előnyt biztosított volna az amerikaiaknak az afrikaiakkal szemben.

Ekkor a régész Eurázsia felé fordítva figyelmét, következőképpen okoskodhatott volna. Eurázsia a világ legnagyobb földrésze. Hosszabb ideje lakják emberek, mint bármely már kontinenst, Afrika kivételével. Az, hogy Afrika már jóval Eurázsia millió évekkel ezelőtti elfoglalása előtt lakott volt, nem sokat számíthatott, mivel azok az emberelődök még igen primitív szinten álltak. Régészünk megfigyelhetné a felső paleolitikum virágzó Délnyugat-Európáját 20 000–12 000 évvel ezelőtt, híres művészi alkotásaival és összetett szerszámaival, és elgondolkodhatna azon, hogy Eurázsia vajon már akkor elkezdte-e induló fölényét megszerezni, legalábbis helyi viszonylatban.

Végül a régész Ausztrália és Új-Guinea felé fordulna, és először azt figyelhetné meg, hogy milyen kicsi a területe (ez a legkisebb földrész); hogy nagy részét sivatag borítja, amelyen kevés ember él meg; hogy a földrész mennyire el van vágva mindentől; és hogy mennyivel később foglalták el az emberek, mint Afrikát és Eurázsiát. Mindez arra késztethetné a régészt, hogy Ausztrália és Új-Guinea számára lassú fejlődést jósoljon.

Ám jusson eszünkbe, hogy az ausztráloké és új-guineaiaké volt messze a legrégibb vízi jármű. Barlangfestményeik egyértelműen legalább olyan régiek, mint a cro-magnoniaké Európában. Jonathan Kingdon és Tim Flannery arra hívják fel figyelmünket, hogy Ausztrália és Új-Guinea birtokbavételéhez az ázsiai kontinentális talapzat szigetei felől arra volt szükség, hogy az emberek megtanuljanak alkalmazkodni azokhoz az új környezeti viszonyokhoz, amelyek Közép-Indonézia szigetein várták őket – egy olyan labirintusszerű partvidéken, amely a leggazdagabb tengereket és korallzátonyokat, és a legtöbb mangrovét kínálja a világon. Amikor a telepesek átkeltek egy szoroson, amely az egyik indonéz szigetet a tőle keletre legközelebb fekvő szigettől elválasztotta, újra alkalmazkodniuk kellett, megtöltötték a szigetet, és indultak a következő sziget elfoglalására. Ez a sorozatos népességrobbanások mindaddig példa nélkül álló aranykorát jelentette. Talán a letelepedésnek, alkalmazkodásnak és népességrobbanásnak e körforgása volt az, ami elvezetett a nagy kiugráshoz, amely azután visszahatott nyugatra, Eurázsiára és Afrikára. Ha ez a forgatókönyv helyes, akkor Ausztrália és Új-Guinea olyan induló fölényt szerzett, amely jóval a nagy kiugrás után is az emberi fejlődés motorja lehetett.

Így hát az i. e. 11 000-be visszaküldött megfigyelőnk nemigen tudta volna megjósolni, hogy melyik földrészen lesz a leggyorsabb az emberi társadalmak fejlődése, viszont bármelyik kontinens mellett meggyőzően érvelhetett volna. Ma már persze tudjuk, hogy Eurázsia lett az a földrész. Ám ki fog derülni, hogy az eurázsiai társadalmak sokkal gyorsabb fejlődése mögött álló tényleges okoknak semmi közük képzeletbeli régészünk nyílegyenes okfejtéseihez i. e. 11 000-ben. E könyv továbbiakban a valós okok felkutatásával foglalkozik.

2. FEJEZET

A TÖRTÉNELEM EGYIK TERMÉSZETES KÍSÉRLETE

A chatham-szigeteken, 800 kilométerre keletre új-zélandtól, 1835 decemberében a moriori nép több évszázados függetlensége kegyetlenül véget ért. November 19-én egy hajó érkezett, mely 500 – fegyverekkel, botokkal és baltákkal felszerelt – maorit szállított; ezt követte egy újabb hajó december 5-én, még 400 maorival. A maorik csoportjai elkezdték végigjárni a moriorik településeit; bejelentették, hogy a moriorikat mostantól rabszolgáiknak tekintik, és mindenkit lemészároltak, aki ellenkezett. A moriorik szervezett ellenállása még mindig megállíthatta volna a maorikat, akik csak feleannyian voltak. Azonban a moriorik hagyományai szerint a vitákat békés úton kellett rendezni. Egy tanácskozás során úgy döntöttek, hogy nem harcolnak, hanem felajánlják a békét, barátságukat és a javak megosztását.

Még mielőtt a moriorik megtehették volna ajánlatukat, a maorik elsöprő támadást intéztek ellenük. A következő néhány nap során több száz moriorit mészároltak le, sokuk holttestét megfőzték és megették, a többieket rabszolgaságba kényszerítették, majd az elkövetkezendő pár év alatt szintén megölték, ha úgy hozta kedvük. Egy moriori túlélő így emlékszik vissza: „[A maorik] elkezdtek lemészárolni bennünket, akár a birkákat… Meg voltunk rémülve; a bokrok közé menekültünk, földalatti lyukakba bújtunk, bárhova, csak megmeneküljünk tőlük. Hiábavaló volt; megtaláltak és megöltek mindenkit – férfiakat, nőket, gyerekeket, válogatás nélkül.” Íme az egyik maori hódító magyarázata: „Birtokot szereztünk… szokásainknak megfelelően, és mindenkit elfogtunk. Senki sem menekült meg. Néhányan elfutottak előlünk, ezeket megöltük, és másokat is megöltünk – hát aztán? A szokásaink szerint cselekedtünk.”

A moriorik és a maorik találkozásának könyörtelen kimenetelét nem lett volna nehéz megjósolni. A moriorik egy kis, elszigetelten élő vadászó-gyűjtögető nép voltak; csak a legegyszerűbb technológiával és fegyverekkel rendelkeztek, a háborúban teljesen tapasztalatlanok voltak és nem állt élükön erős vezetés vagy szervezet. A rájuk rontó maorik (az új-zélandi Északi-szigetről) egy farmerekből álló, sűrű populációból jöttek, és állandóan véres háborúkat vívtak, technológiájuk és fegyvereik fejlettebbek voltak, és erős vezetés irányította őket. Természetes, hogy amikor a két csoport végül találkozott, a maorik mészárolták le a moriorikat, és nem fordítva.

A moriorik tragédiája emlékeztet sok más tragédiára, az ősi és a modern világban egyaránt, amelyek során egy nagy létszámú, jól felszerelt nép mérte össze erejét egy kis lélekszámú, rosszul felszerelt ellenféllel. Ami a maori–moriori összecsapást még hátborzongatóbbá teszi az az, hogy e két népcsoport kevesebb mint ezer évvel korábban még ugyanahhoz az ághoz tartozott. Mindkettő polinéziai nép volt. A modern maorik azoknak a polinéz farmereknek a leszármazottai, akik i. sz. 1000 körül telepedtek le Új-Zélandon. Nem sokkal ezután egy csoport maori elfoglalta a Chatham-szigeteket; ők lettek a moriorik. A két csoport szétválását követő évszázadok folyamán különböző irányokban fejlődtek; az északi-szigeti maorik bonyolultabb, míg a moriorik kevésbé bonyolult technológiát és politikai szervezetet hoztak létre. A moriorik visszatértek a vadászó-gyűjtögető életmódhoz, míg az Északi-szigeten élő maorik egyre inkább a belterjes gazdálkodást választották.

Ellentétes irányú fejlődésük megpecsételte későbbi találkozásuk kimenetelét. Ha megértenénk a két szigettársadalom különböző irányú fejlődésének okait, az olyan modellként szolgálhatna, amely segít megérteni az egyes földrészeken lezajlott eltérő fejleményeket.

2.1. ábra. Polinéz szigetek. (Zárójellel jelöltük a nem polinéz szigeteket)

A moriori és maori történelem egy olyan tömör és kis léptékű természetes kísérletet jelent, amely segít nyomon követni a környezet hatását az emberi társadalomra. Mielőtt egy egész könyvet elolvasnánk a környezet nagy, átfogó hatásairól az emberi társadalmakra az elmúlt 13 000 év során, talán megpróbálhatnánk apróbb biztosítékokat szerezni arra nézve, hogy ezek a hatások tényleg fontosak-e. Egy patkányokat tanulmányozó tudós olyan módon végezhetne el egy ilyen kísérletet, hogy vesz egy patkánykolóniát, a patkányokat különböző környezetet biztosító ketrecekbe teszi, és több patkánygenerációval később visszatér, hogy megnézze, mi történt. Természetesen ilyen átgondolt kísérleteket nem lehet emberi társadalmakon elvégezni. Ehelyett a tudósoknak olyan „természetes kísérleteket” kell felkutatniuk, amelyek során a múltban valami hasonló történt emberekkel.