Joseph Zsuffa

Bábel verme

Fordította: Horváth Róbert

Pit of Babel

© Joseph Zsuffa, 1975, 2023

Hungarian translation © Horváth Róbert

Hungarian edition © & kiadó, Budapest, 2023

A versbetétek Jónás Tamás fordításai

ISBN 978-615-6402-16-5

& kiadó

Ampersand & Son Kft.

Felelős kiadó Kiss Barnabás

Szerkesztette Grozdits „Hahó”

A szöveget gondozta Kótai Kata

A borító William Monje grafikájának

felhasználásával készült

„Bábel vermét ássuk.”

Franz Kafka

A szerző előszava a magyar kiadáshoz

A hatvanas évek végén írtam a Bábel verme című könyvemet, amikor Amerika épp egy igazságtalan háborúval volt elfoglalva, amikor fiatalok százezrei hagyták el az otthonukat, amelyet nem tiszteltek többé, amikor felszabadították a szexet, és prostituáltak és stricik váltak példaképekké. Bizarr partik jöttek divatba, az afroamerikaiak még büszkén vallották magukat négernek, a fürdőházak virágoztak, és azokat, akik nem voltak hajlandók elmenni pszichoterápiára, nem tekintették normálisnak; a nihilizmus és az idealizmus összekeveredett, a Hare Krisna-hívők pedig sáfrányszínű köntösben kántáltak New York utcáin, amelyek tele voltak veszéllyel a fülledt nyári éjszakákon…

Vegyes érzéssel gondolok vissza az akkori New Yorkra, egyszerre nosztalgiával és félelemmel, ahogyan egy hajótörött emlékezhet vissza arra a szigetre, amely egyszerre oltalmazta, és töltötte el rettegéssel. A Bábel verme  emlékezetes karaktereivel, epizódjaival és széles érzelmi skálájával egy olyan történet, amellyel ritkábban találkozhat az olvasó.

Kedves Olvasó, arra invitállak téged, hogy szállj alá velem Bábel vermébe, ismerkedj meg lakóival, és kövesd a vak utcazenész kalandjait, aki, miközben látást keres a külvilágban, betekintést nyújt saját belső világába is.

Joseph Zsuffa

Klárinak

I.

– Jó reggelt! Hogy tetszik lenni? – kérdezte a bankban a pénztárosnő a rácsos ablak mögül. Alig két perccel múlt tíz, a bank épp kinyitott, és ő volt az első kuncsaft.

– Jól vagyok – felelte a férfi, aztán reszkető kézzel odanyújtotta a takarékbetétkönyvet a pénztárosnőnek. – Kérem szépen, szeretnék kivenni a számlámról ezer dollárt.

A hangja elhalkult, majdhogynem suttogássá vált, mintha megilletődött volna a kimondott összegtől. Nyelt egyet, és hangosabban is megismételte:

– Ezer dollárt.

– Igen, kérem – mondta a pénztárosnő, és szinte ki kellett rángatnia a betétkönyvet a férfi kezéből.

– Kérem, kitöltené a kivételi szelvényt, hogy csak alá kelljen írnom?

– Természetesen.

A szíve az izgalomtól majd kiugrott a helyéből, annyira átérezte ünnepélyes komolyságát élete egyik legfontosabb pillanatának. Ez az ezer dollár jelentette a múltját, a jelenét és a jövőjét. Teljesen feldobta a gondolat, hogy mennyire meg fog változni az élete.

A pénztárosnő odacsúsztatta a férfi pulton nyugvó kezébe a kivételi szelvényt, és a tollával megpöcögtette a kézfejét:

– Itt írja alá, kérem – mondta, miközben az ujjával mutatta a helyet.

A férfi elvette az írószert, majd addig húzta a kezét a papíron, míg az találkozott a pénztárosnő mutatóujjával, aztán a tollat a papírra nyomva düledező nagy betűkkel aláírta a nevét: Daniel Bran.

A hölgy lepecsételte a bizonylatot.

– Pénztári csekket szeretne, vagy pénzes utalványt?

– Készpénzt – felelte Daniel, és megnevezte a címleteket.

A pénztárosnő bedobta a szelvényt egy fiókba, és felállt, hogy az írógéppel beírja a dátumot és a kivett összeget a betétkönyvbe.

Daniel tenyere izzadt az idegességtől, ezért rászorította a pult jólesően hűvös márványára. Ez a pénztárablak volt a legközelebb a bejárathoz, ezárt mindig ehhez jött, ha elintézendője akadt a bankban. Ugyanaz az ablak más-más pénztárosokkal. „Ez a nő biztosan új”, gondolta, „a hangja nagyon fiatal, és átható ibolyakölnit használ.”

A nő a felettesével tért vissza a pénztárablakhoz, ami bevett szabály volt azokban az esetekben, amikor valaki ezer dollárt vagy afölötti összeget vett ki készpénzben, vagy ha különleges ügyféllel akadt dolguk. Jelen esetben mindkét dolog megállta a helyét.

A pénztárosnő először a pulton számolta le a kért összeget. Daniel fokozódó türelmetlenséggel hallgatta a bankjegyek suhogását. Végül a hölgy a markába is leszámolta a pénzt: öt darab százdolláros bankjegyet és huszonöt darab húszdollárost, ahogy kérte. Egy ideig csak simogatta a kezében tartott bankjegyeket, csak hogy érezze a struktúrájukat. A százdollárosok vadonatújak voltak. Daniel beszívta a szagukat. Nagyon jó szaguk volt. Szamárfület hajtott a bal felső sarkukra, hogy meg tudja őket különböztetni a húszasoktól.

– Ezzel tizenhárom dollár és hetvenhét cent maradt a számláján, Mr. Bran – közölte vele a bankfelügyelő, ugyanazzal a higgadt, demokratikus udvariassággal, amely minden kuncsaftnak kijárt, függetlenül attól, hogy kicsoda volt az illető.

– Igen, tudom – felelte Daniel. Eltette a betétkönyvét a bankjegyekkel együtt az elnyűtt bőrtárcájába, aztán mindezeket egy gumigyűrűvel is összefogta, majd a zakója belső zsebébe süllyesztette, melyet végül gondosan még be is gombolt.

A bankfelügyelő odaintette a biztonsági őrt.

– Szép napot! – búcsúzott tőle a pénztárosnő.

– Köszönöm, viszont – mondta Daniel, ahogy az őrrel az oldalán ellépett a pénztárablaktól.

A bank ekkorra már a megszokott mindennapi zsongástól volt hangos. A csiszolt, fekete márványfalak – aranyozott, pénzügyi tranzakciókat bonyolító szakállas babiloniak domborműveivel díszítve – visszatükrözték és megsokszorozták a patinás századfordulós dekorációk között nyüzsgő embertömeget. Sárgaréz csillárok és karos fali gyertyatartók – fáklyákat markoló szárnyas kerubok – világították be a nagy termet. Fenn a magasban aranyozott sasok köröztek az égboltot reprezentáló mennyezeten: ennek mélykékje az ezüstös égitestekkel mintha azt sugallta volna, hogy a határ a csillagos ég. Persze, ha az embernek van elég pénze. Daniel azért ezt a bankot választotta, mert ide aránylag könnyen el tudott jutni: három metrómegállóra volt a lakhelyétől. Miután feljött az állomásról, csupán egy utcányit kellett gyalogolnia, és a saroktól százhatvan lépésnyire a következő utcában már meg is érkezett ahhoz a két szárnyas kőoroszlánhoz, amelyek ennek a járókelők fölé tornyosuló, piramisszerű épületnek a bejáratát őrizték.

– Dan, egészen kicsípted magad ma reggel – dicsérte meg Vincent, a biztonsági őr, miközben az ajtó felé kalauzolta. Vincent irokéz indián volt, aki hétvégenként több száz mérföldet utazott, hogy meglátogassa a családját a rezervátumban. Daniel örült Vincent megjegyzésének, mivel valóban az Üdvhadsereg használtcikk-boltjából beszerzett legjobb vasárnapi ruháját viselte. Igaz, hogy a zakójának ujjai egy kicsit rövidebbek voltak a kelleténél, viszont emiatt legalább szépen látszottak az inge mandzsettagombjai. A nadrágja deréktájt ugyan kissé buggyos volt, de a derékszíj mögé betűrve ez már nem is volt annyira feltűnő, a hózentrógere pedig a helyén tartotta a túl hosszú nadrágszárakat, melyek így épp kellőképpen omlottak rá a cipőire. Az ing nyaka szintén kissé bő volt, de ha nem gombolta be a felső gombot, akkor a felcsatolható nyakkendőjének fémcsatja ezt remekül álcázta. Így hát az öltözékén, egy kis extra munkával, szinte minden tökéletesnek tűnt.

– Fontos találkozóm van, Vincent – mondta az őrnek Daniel.

– Lesz belőle valami hasznod?

– Remélem, igen.

– Akkor sok szerencsét! Vigyázz magadra! – És ezzel kiengedte az utcára, majd becsukta mögötte az ajtót.

Daniel halkan odaszólt a kutyájának:

– Mungo! – A kutya a gazdája lábához dörgölőzött, mire ő gyengéden megpaskolta a hátát.

– Minden rendben, Mungo, megvan a pénz.

A kutya, mintha csak értené a dolgot, boldogan vakkantott egyet. Daniel megigazította a vállán átvetett koncertina szíját, feltolta a drótkeretes éjsötét napszemüveget az orrára, megragadta a kutyája pórázát, és a járdát időnként fehér botjával kopogtatva megindult a metró irányába. Elhaladtak a bűzlő, mélyen ülő, szárnyas bika- és sárkányfigurákkal szegélyezett, rácsos bankablakok előtt, amelyek éjszakánként hajléktalanok és egyéb számkivetettek italozó- és alvóhelyeként szolgáltak. Reggelente ezek a beugrók hányástól, vizelettől és ürüléktől szaglottak, mintegy bemocskolva a Pénz Templomát. Danielnek sietnie kellett, meggyorsította lépteit. Máris nagyon meleg volt; párás, tikkasztóan forró júliusi nap ígérkezett Manhattanben. De Daniel a mai napon nem foglalkozott az időjárással.

Elmosolyodott. Nem túlzott, amikor azt felelte a pénztárosnőnek, hogy jól érzi magát. Előző éjjel indult be az események láncolata, ami a jelenlegi kellemes közérzetéhez vezetett. Épp a napi munkájától és a füllesztő hőségtől kimerülten feküdt az ágyán, és azon törte a fejét, hogy mitévő legyen, mivel öt dollárral megemelték a szobája havi lakbérét. Havi ötven dollár már rengeteg pénznek számított egy olyan szobáért, amelynek a fő bútorzata egy keskeny ágyból, egy ütött-kopott éjjeliszekrényből, az ablak mellé húzott elnyűtt karosszékből és egy rozoga komódból állt. Az egyik sarokban vasállványon lavór és egy horpadt ón vizeskancsó szolgált fürdőszobaként. Vécére a közös használatú helyiségbe járt, amelyből egy-egy volt emeletenként. A konyhát egy másik sarokban egy jobb időket látott kecskelábú asztal, egy rácsozott háttámlájú szék, egy régi gáztűzhely és a rozsdás mosogató mellett egy kis hűtőszekrény képviselte. A hideg téli napokon egy ósdi gázkonvektor próbálta melegen tartani a szobát. A megvetemedett padlón nem volt szőnyeg, kivéve Mungo rongyos pokrócát az ágy lábánál. Daniel számára az éjjeliszekrényen lévő, üveg nélküli ébresztőóra ketyegése adott állandó és biztos tájékozódási pontot. Ugyancsak ott tartotta egyik legbecsesebb emléktárgyát: egy tengeri kagylót, amelynek annyit tapogatta-simogatta a spiráljait, hogy a hosszú évek során simára kopott. Anyjától kapta még gyerekkorában, és azóta sem vált meg tőle. Kimondhatatlan vonzódás fűzte ehhez az ereklyéhez. Pusztán azáltal, hogy a kezében tartotta, a kagyló valahogy lecsillapította felborzolt idegeit, és enyhítette a jövőtől való félelmét. Amikor a füléhez tartotta, hallgathatta a kagyló titokzatos mélységeiből felmorajló óceán hullámait, ahogy azok az Emerald Island partjait mossák…

Ebben a szobában élt már közel húsz esztendeje, ennek a Brooklyn híd közelében található ötemeletes, omladozó vakolatú bérháznak a földszintjén. Nem lett volna könnyű másik helyet találnia. Havi keresete nagyon kiszámíthatatlan volt, ami komoly rizikót jelentett bármilyen háziúrnak. Itt legalább már ismerték, és volt hitele… Minél többet gondolkodott ezen, annál inkább felismerte, hogy esélye sincs innen elköltözni. Egyedül abban reménykedett, hogy a háziúr nem emeli még ennél is feljebb a lakbért.

Mungo hirtelen figyelmeztetően vakkantott. Valaki kopogott az ajtón.

– Ki az? – kérdezte Daniel.

– Én vagyok az, Pasquale, Gino sógora. Ginótól hoztam üzenetet.

Beengedte Pasqualét – és vele együtt az erős halszagot – a szobába. Mindig halszagú volt, mivel a Fulton Halpiacon dolgozott.

Daniel intett neki:

– Foglalj helyet.

– Azt tenném, ha látnék valamit. Hol van a villanykapcsoló? – kérdezte Pasquale, miközben a falat tapogatta a sötétben.

– Sajnálom, nincs villanyom. Tudod, nincs rá szükségem – mentegetőzött Daniel.

– Jól van, semmi baj – felelte együttérzőn Pasquale. – Az a sörreklám így is eléggé bevilágít az utca túloldaláról. A szemem már kezd hozzászokni a homályhoz.

Odatapogatózott az ablakhoz, és nyögve belehuppant a székbe, ami nagyot nyikordult a súlya alatt.

– Egy hideg sör a legjobb gyógyír erre az átkozott hőségre – mondta.

– Akartam venni, de…

– Hagyjad csak, Daniel – szakította félbe Pasquale megértően. – Jobb, ha azonnal indulunk.

– De hová? – kérdezte Daniel meglepődve.

– Gino akar veled találkozni.

– Most azonnal? – csodálkozott Daniel.

– Most bizony.

– Átkozottul fáradt vagyok, Pasquale. Egész nap talpon voltam, és ebben a kánikulában úgy bedagadt a lábam, mint cipó a sütőben. Mire végre hazaértem, alig bírtam kibújni a cipőmből – mentegetőzött Daniel.

– Ki kellene próbálnod a szárított hínáros meleg lábfürdőt. Garantálom, úgy lelazítja az izmaidat, mint semmi más. Én is azt használom. Majd szólok a nejemnek, hogy készítsen neked egy adag koncentrátumot, az ki fog tartani egy jó darabig.

– Köszönöm, Pasquale… De miért pont most akar találkozni velem? Nem várhatna az a dolog holnapig?

– Gino lebetegedett.

– Mennyire súlyos? – kérdezte aggódva Daniel.

– Már egy hete nyomja az ágyat tüdőgyulladással, és elég rossz állapotban van. Valami nagyon fontos dologról akar veled beszélni, „mielőtt túl késő lenne…”. Azt hiszem, egy kicsit eltúlozza, de ezek az ő szavai. És ne kérdezd, miért akar látni téged, nem árulja el nekünk. Még Luciának se.

Gino, Daniel legjobb barátja, alig volt pár évvel idősebb nála – nemrég múlt ötven –, és egy újságos bódét üzemeltetett Greenwich Village-ben. Lucia pedig a felesége volt. Daniel alig pár hete találkozott legutóbb Ginóval, de akkor a hangja ugyanannyira elevennek tűnt, mint máskor. Emlékeztette Danielt, hogy látogassa meg őket San Rocco ünnepén. Daniel évente többször is vendégeskedett Ginónál, általában velük töltötte a nagyobb családi összejöveteleket és az ünnepeket: a Madonna delle Grazie fesztivált; San Gennaro ünnepét; Kolumbusz napját, egy-egy unokájuk születését, vagy a házassági évfordulójukat – az idén a huszonhetediket. Mindig jó hangulatú események voltak, Daniel általában alaposan belakmározott a finom fűszeres ételekből, amiket aztán jó pár pohár vörösborral öblített le. Majd a koncertináján kísérte Ginót, annak családját és barátait, miközben azok az óhazára emlékezve olasz dalokat énekeltek, és fogadkoztak, hogy egy szép napon hazalátogatnak majd…

A Gino állapota felett érzett aggodalom miatt, és hajtva a kíváncsiságtól, hogy vajon mi lehet az a titokzatos dolog, ami miatt azonnal látni akarja őt, Daniel tiszta inget vett, belepréselte a cipőbe bedagadt lábait, és elindult Pasqualéval és Mungóval Gino lakása felé.

A Spring Streeten szálltak ki a metróból. Útközben egy étterem kerthelyisége mellett haladtak el, ahol épp lakodalmat tartottak. A vendégek még a járdán is táncoltak; gitár és mandolin hangja, danolászás, nevetés, olasz és angol társalgás vidám hangzavara keveredett az ínycsiklandozó ételek illatával. Egy csoport dáridózó körbetáncolta és feltartóztatta őket, azt kiabálva, hogy csatlakozzanak az ünneplőkhöz, igyanak az ifjú pár egészségére és a nászéjszaka sikerére. Közülük többen is ismerték Pasqualét és Danielt is, így Pasquale elég nehezen tudta megértetni velük, hogy sajnos sietniük kell.

Gino pár saroknyira lakott ettől az étteremtől, egy lift nélküli bérház harmadik emeletén. Lucia engedte be őket. Idegességét leplezendő enyhe kimértséggel a hangjában közölte Daniellel, hogy Gino belázasodott, és nincs étvágya; meg hogy dr. Pantalone mindennap eljön megvizsgálni; meg hogy a férje biztosan akkor fázott meg, amikor a múlt héten kint aludt az erkélyen, mivel állítólag képtelen volt elviselni a benti hőséget, de valójában a szemközt lakó festőművész karcsú modelljét akarta kukkolni, akinek az volt a szokása, hogy a fridzsider ajtaját kitárva hűtötte magát – meztelenül. Lucia éjjel-nappal égetett két szál gyertyát a nappaliban lévő Madonna-szobor előtt, és a rózsafüzért morzsolgatva fohászkodott a férje felépüléséért.

A Szent Szűz szobrához helyezett liliomok illata az égő gyertyákéval keveredett, amihez a konyha irányából sajt, fokhagyma és rozmaring illata csatlakozott. A hálószobába belépve azonban mindezeket elnyomta a kámfor átható szaga, amellyel Lucia időnként bedörzsölte Gino mellkasát.

– Örülök, hogy el tudtál jönni, Dan – mondta Gino nagyon halkan, szinte suttogva. – Hozzál neki egy széket, Lucia.

Daniel leült a betegágy mellé.

– Hagyjál most minket magunkra, kérlek – mondta Gino a nejének, és megvárta, amíg Lucia becsukja maga mögött az ajtót.

– Gyere közelebb, mert lehet, hogy hallgatózik. Amit mondani fogok, maradjon egyelőre kettőnk között – tette hozzá titokzatosan.

Daniel közelebb hajolt, és felcsigázva várta, mit akar mondani neki a barátja.

– Ide figyelj, Dan, azt hiszem, meg fogok halni – kezdte Gino. – Olyan, mintha jégtáblán feküdnék, és ugyanakkor mégis tűz lobogna a mellkasomban… és hallottam, amikor az orvos azt mondta Luciának, hogy nem reagálok az antibiotikumokra…

Daniel vigasztaló szavaira ügyet sem vetve Gino azzal folytatta, hogy előérzete szerint neki nincs már sok hátra, az út végéhez érkezett. Gyűlölte a kórházakat, és félt is tőlük, ráadásul meg volt győződve arról, hogy úgyis pont ugyanazt a kezelést kapná, mint az orvosától – csak injekcióznák, és tablettákkal tömnék.

– Az embernek a saját otthonában kellene meghalnia szeretteivel körülvéve, hogy még egyszer, utoljára együtt lehessen velük, és ezt a képet vihesse magával, amikor megáll az öreg vekker… érted, mire gondolok, ugye?

Keservesen zihálva szünetet tartott, majd folytatta:

– Mindegy, nem akarom, hogy azt hidd, nyavalygok. Rövidre fogom hát: miután elpatkoltam, tied lehet a szemem, Dan. Mindkettő. De ötszáz dollárt szeretnék értük készpénzben. Ez ügyben akartam veled beszélni…

Danielnek leesett az álla ettől a váratlan ajánlattól. Az utcáról vidám, lakodalmi zene szűrődött be a szobába – oda nem illő kíséret Gino nehéz zihálásához.

– Említetted egyszer, valamikor régebben, hogy van valamennyi spórolt pénzed… van ennyi? – kérdezte.

– Igen, van. – Daniel hangja elfulladt.

– Akkor hozd el a pénzt, és én aláírok veled egy szerződést, hogy meg fogod kapni a szemeimet. Benne lesz a végrendeletemben is, szóval a családomnak sem lehet semmi ellenvetése. Már hónapok óta vársz, és Isten tudja, mennyit kellene még várnod, hogy legyen egy donor! Hát, én rád hagyom az enyémeket, mind a kettőt. A pénzből, amit kérek értük, Lucia ki tudja fizetni a temetést, és talán még egy tisztességes sírkövet is állíthat, szóval halálomban sem leszek a családom terhére. Ha mégis megmaradnék, visszaadom a pénzed. Hidd el, Dan, legszívesebben azt tenném…

Gino egy kis szünetet tartott. Teljesen kimerült a beszédtől. Majd alig hallhatóan azt lihegte:

– Pokoli dolog tüdőgyulladást kapni ekkora kánikulában.

– Holnap reggel az lesz a legelső dolgom, hogy elmegyek a bankba a pénzért, aztán azonnal áthozom neked – ígérte Daniel, izgalmát palástolva.

– Akkor hát megegyeztünk. Már csak a kézfogás hiányzik.

Amikor kezet ráztak, Daniel érezte, hogy Gino keze hideg, erőtlen és nehéz, mintha már a saját kezét sem lenne elég ereje tartani. Daniel gyengéden visszatette Gino kezét a takaróra.

Miután Lucia kiengedte őt a betegszobából, megkérdezte tőle:

– Egyszerűen képtelen vagyok rájönni, hogy miért akart olyan sürgősen látni téged…

– Mikor eljön az ideje, meg fogod tudni – mondta Daniel, de mivel érezte, hogy Lucia nem volt túlságosan elégedett a válaszával, hozzátette: – Nagyon aggódik a családja miatt…

Ez történt hát előző éjjel. Daniel tudta, hogy Gino nem beszélt félre, és alig bírt elaludni, annyira felizgatta a lehetőség. És ma reggel már nyitás előtt fél órával megjelent a banknál, most pedig sietett Ginóhoz, hogy nyélbe üssék az üzletet.

Amikor leért a metró peronjára, pont berobogott egy szerelvény, és még fel is tudott rá szállni. Daniel érezte a nyüzsgő tömeget maga körül. Felnyúlt a kapaszkodó felé, és amikor sikerült megmarkolnia a rudat, megkönnyebbülten felsóhajtott. Amikor csak tehette, próbálta elkerülni a hektikus reggeli és esti csúcsforgalmat, olyankor viszont, amikor ez lehetetlen volt, nagyon kellett vigyáznia, nehogy az emberek Mungo lábára tapossanak. Ennek ellenére ez mégis gyakran megesett, és ilyenkor a kutya fájdalmas nyüszítése Danielnek is éppannyira fájt, mintha őrá tapostak volna. De ezen a napon semmiféle rossz érzés nem volt benne, sem a metróval, sem a körülötte tolakodó tömeggel szemben. Ez a szerelvény az új élete felé száguldott, valójában az Élet felé. Látás nélkül nem teljes az élet. Most viszont véget ér az örökös sötétség! Csaknem negyven éve rótta New York utcáit és tereit, énekelve és a koncertinán játszva, övére egy bádogdobozt akasztva, amelybe a járókelők a szánalom aprópénzeit dobálták. Miért bünteti őt így az Isten? Van egyáltalán Isten? Gyakran eltöprengett ezen, bár teljesen feleslegesen, hiszen gyűlöleten kívül semmi mást nem érzett az iránt, aki őt ilyen szánalmas roncsnak teremtette. Egyszer, még gyerekkorában, megérintette a Mindenható szobrát egy templomban: hideg volt és kemény, hiszen kőből faragták. Azóta Isten és a kő hidegsége ugyanazt jelentette számára. De az, hogy hadilábon állt Istennel, mert mások láthatnak, ő pedig nem, csak mindent felemésztő haraggal töltötte el a világgal szemben, és ez aligha könnyített a sorsán. Aztán ahogy múltak az évek, lassan kihalt belőle a gyűlölet, és fásulttá, közömbössé vált: beletörődött sorsába. Tudatában volt létezése teljes haszontalanságának. Már többször is véget akart vetni mindennek, de mindannyiszor gyengének bizonyult megtenni. Végül ráébredt, hogy ő valójában egy gyáva senki. Ettől a felismeréstől egy darabig mélységesen megvetette önmagát, aztán megint csak letargiába süllyedt…

Most végre vége lesz a féléletnek, amit eddig élni kényszerült! Örömteli izgalom járta át, az előérzete annak, hogy hamarosan lehull a fátyol egy nagy misztériumról, hogy csoda fog történni. És mindezt Ginónak köszönheti…

Pont Gino volt az, aki pár hónapja olvasta egy magazinban, hogy szaruhártya-transzplantációval gyógyítani tudják a vakság bizonyos fajtáit. Rögtön el is mondta Danielnek, és azt tanácsolta neki, hogy menjen el szemvizsgálatra, mert lehet, hogy rajta is tudnának segíteni. Daniel megfogadta a barátja tanácsát, és elment egy szemklinikára. A vizsgálat végén az orvos közölte vele, hogy egy szaruhártya-átültetés nagy eséllyel látóvá teheti, majd várólistára tette a nevét, de elárulta, hogy sokan vannak előtte, az övénél nagyobb prioritással. És ha sorra is kerül, először csupán az egyik szemét tudják megműteni, és hónapokba is telhet, mire ez bekövetkezik. A szemdonorok nagyon ritkák… A remény, hogy ő is láthat, váratlanul értelmet adott Daniel életének. Izgatottan és fokozódó türelmetlenséggel csak várt és várt a szemre… Ahogy múlt az idő, különös félelem lett úrrá rajta, hogy meghal még a transzplantáció előtt, mielőtt még láthatna. Hónapok óta élt már így: vergődve a nyomasztó halálfélelem és az elképzelt új élet iránti vágyakozás között…

Most azonban saját maga fog szemekhez jutni, nem kell donorra várnia. Tudta, hogy egy halott szemét legfeljebb két napig lehet tárolni, gyakran még annyi ideig sem, ezért minél előbb nyélbe akarta ütni az üzletet Ginóval, aztán erről informálnia kell a klinikát is, hogy beindulhasson a hivatalos folyamat, és felkészülhessenek a műtétre. Danielnek minden oka megvolt rá, hogy elhiggye, nemsokára megtörténik mindez. Még aznap reggel telefonált Luciának, és Gino állapota felől érdeklődött, amely, mint megtudta, az elmúlt éjszaka folyamán drasztikusan leromlott, felszökött a láza, időnként elvesztette az eszméletét, az orvos pedig azt javasolta Luciának, hogy akár az akarata ellenére is vitesse kórházba. Ma reggel Gino kérésére a pap feladta az utolsó kenetet…

– Múlt éjjel, a delíriuma alatt gyakran emlegette a nevedet, tényleg nagyon kedvelhet téged – mondta neki Lucia sírva, mielőtt letette a telefont.

Ahogy robogott vele a metró, időnként megtapintotta a zakóját, hogy megvan-e még a belső zsebében lapuló tárca. Keze megpihent a koncertináján. Nem kellett volna magával hoznia, de a hosszú évek rutinja miatt ma reggel is a vállára vetette, és már nem akarta az idejét vesztegetni azzal, hogy visszaviszi. Egyébként az is meglehet, hogy soha többé nem lesz rá szüksége. Felvillanyozta, amikor a jövőjére gondolt, ugyanakkor nem tudta kiverni a fejéből, hogy Gino haldoklik. Ő szerezte neki Mungót is, már vagy hat éve, miután meghalt az előző vakvezető kutyája. Mungo, ez a barátságos, okos korcs az állatmenhelyről került hozzá, ahol Gino egyik unokatestvére dolgozott. Ugyanez a rokon segített Danielnek betanítani Mungót, aki aztán az egyik legjobb vakvezetője lett. Igen, Gino jó ember volt – már úgy gondolt rá, hogy „volt” –, és Daniel sajnálta, hogy elveszíti a barátját. Mégis örömmel töltötte el, hogy megkaphatja a szemét. Egy napja még azt kívánta volna, Gino bárcsak száz esztendeig élne, ma azonban már alig várta a halálát. Kínzó érzés mardosta. Lehajtotta a fejét, nyomorultnak és szégyentelennek érezte magát. Aztán arra gondolt, hogy nem ő okozza Gino halálát. Ő csupán felhasználja azt, amit felkínál neki a sors. Csakis a sorsot lehet okolni a haláláért csakúgy, mint a saját vakságáért…

A metró hangosbemondója közölte, hogy a következő megálló a Spring Street. Daniel közelebb nyomakodott az ajtóhoz. A szerelvény csikorgó fékekkel megállt, megint lökdösődés és furakodás támadt körülötte, aztán végre ő is kijutott a peronra, a metró pedig tovagördült.

Elővette a Braille-óráját, és megérintette a mutatókat: tíz-negyven volt. Tizenegyre Gino lakásához tud érni, lebonyolítja a tranzakció rá eső részét, és még déli tizenkettő előtt fel tudja hívni a klinikát. Visszacsúsztatta óráját a nadrágzsebébe, és újra megtapintotta a mellkasát. A zakójának szövete üresen lappadt be a tenyere alatt. Egy pillanatra lemerevedett, a keze mintha odafagyott volna a zakójához. Ijedten nyúlt be a belső zsebébe, hiába, teljesen üres volt! Rémülten kotorászott tovább a zsebében, képtelen volt elhinni, hogy eltűnt a pénztárcája, aztán lassan rádöbbent a szörnyű valóságra: nincs meg a pénze!

Forróság öntötte el, majd kiverte a víz. A keze remegni kezdett, a lábából kifutott az erő, mintha nyomban össze akarna rogyni. Hiszen egy perce még megvolt! Biztos leszálláskor esett ki a zsebéből! Kétségbeesetten elkezdte a peront tapogatni a botjával, azt remélve, hogy az majd beleakad a tárcába. Hol erre fordult, hol arra, teljesen elvesztette a tájékozódását, miközben a botjával egyre növekvő pánikban döfködte-kaparászta a peront.

– Segítene valaki, kérem? – ismételgette, de az állomás már kiürült.

Hirtelen egy erős figyelmeztető rántást érzett a pórázon, a botja a semmibe csapott, lábával előrelépve nem érzett talajt, és elvesztette az egyensúlyát, aztán egy kemény kéz megragadta:

– Vigyázzon, ember! Majdnem bezuhant a sínek közé! Baj van?

– Elvesztettem a pénztárcámat. Egy perce még megvolt… Itt kell lennie valahol. – És bizonytalanul körbemutatott a botjával. – Most szálltam le a metróról. Ebben volt az összes pénzem… elvesztettem a pénztárcámat – dadogta kábultan.

– Értem, barátom, keressük hát meg együtt.

A hang egy fiatal fekete férfié volt. Karon fogta Danielt, és végigmentek a peronon.

– Tudom, hogy érezheti most magát – mondta a fiatalember együttérző hangon. – Hasonló dolog történt velem a múlt nyáron a távolsági busz végállomásán. Akkor érkeztem Georgiából, hogy munkát keressek. Otthon, délen semmi lehetőségem nem volt, csak a lazsálás az utcasarkokon, és annyira haszontalan voltam, mint az emlő egy kandisznón. Szóval leszállok a buszról, tele vagyok tervekkel, és majd megdöglök a szomjúságtól. Leteszem a bőröndömet, hogy vegyek a gépből egy kólát, amit benyakalok egy húzásra, nyúlok a bőröndért, de már csak a hűlt helyét találtam. Az összes ruhám, cipőm, de még a fuvolám is benne volt. Ember, úgy éreztem magam, mint egy bogár, amire rátapostak.

Hamar rájöttek, hogy a tárca nincs a peronon.

– Mért nem kérdezzük meg a tokenárust? Lehet, hogy valaki megtalálta, és leadta nála a tárcáját – javasolta a fiatalember.

A fülke belsejében sötétség honolt, csak a védőrácsok előtti kopott fapult volt kivilágítva, amelyen a metrótokenek és a pénz cseréltek gazdát. A fülke homályában úgy tűnt, mintha a tokenárusnak nem lenne feje, mivel csak a keze látszott a sápadt villanykörte sárgás fényében.

– Nézze, uram – kezdte a fekete fiatalember a forgókorlát mögül –, ez a vak ember elvesztette a tárcáját, pénz is volt benne. Nem adta le itt valaki?

– Nem.

A fiatalember egy pillanatra elgondolkodott.

– Lehet, hogy beesett a sínek közé, amikor kiszállt – mondta Danielnek, aztán visszafordult a tokenárus kezéhez: – Miszter, ha van egy zseblámpája, hadd kérjem kölcsön, meg akarom nézni, nem esett-e le a vágányra ennek az embernek a tárcája.

– Nincs zseblámpám.

A fiatalember Danielre nézett:

– Emlékszik arra, hogy melyik kocsiban utazott? Úgy értem, a metró elején vagy a végén szállt le?

– Mindig a legrövidebb úton megyek a forgóvillától a vonatig. Szerintem a középső kocsiban utaztam.

– Várjon meg itt. Megnézem a síneken. – Azzal a fiatalember odalépett egy szemeteskukához, kirángatott belőle egy összegyűrt New York Timest, összecsavarta, majd a peron közepére érve meggyújtotta. Fel-le mászkált a sínek mentén, és le-lehajolva az égő újságpapírral bevilágította a sínek menti sötét mélyedést. A tokenárus keze ekkor életre kelt, és idegesen kopogtatta belülről a fülke ablakát:

– Hé, mi a francot csinálsz!? Fel akarod gyújtani a metrót? Azonnal oltsd el azt a lángot!

A fekete fiatalember még lépett párat, miközben pillantása a sínek mentén pásztázott, aztán leégett az újság. Majd befutott a következő szerelvény, kitódultak az utasok, és a vonat tovarobogott.

A fiatalember visszajött Danielhez.

– Sajnálom, barátom, sehol nem láttam a pénztárcáját a sínek mentén.

A fülkeablak felé fordulva folytatta:

– Láttam viszont egy döglött macskát, biztos elcsapta a vonat.

– Macskasors – mondta a fej nélküli ember.

A fiatalember egy darabig semmit sem szólt, aztán bátorítólag megveregette Daniel vállát.