Marissa Stapley

LUCKY

Kossuth Kiadó

Tartalom

1982. február NEW YORK CITY

ELSŐ FEJEZET

1992. szeptember ADIRONDACK-HEGYSÉG, NEW YORK ÁLLAM

MÁSODIK FEJEZET

1992. szeptember CHAPEL POND, NEW YORK

HARMADIK FEJEZET

1992. október ÉSZAK-MAINE-I ERDŐSÉG

NEGYEDIK FEJEZET

1992. október ÉSZAK-MAINE-I ERDŐSÉG

ÖTÖDIK FEJEZET

1993. március NOVI, MICHIGAN

HATODIK FEJEZET

1993. március 20. BELLEVUE, WASHINGTON

HETEDIK FEJEZET

1993. május BELLEVUE, WASHINGTON

NYOLCADIK FEJEZET

1993. december BELLEVUE, WASHINTON

KILENCEDIK FEJEZET

1999. január SAUSALITO, KALIFORNIA

TIZEDIK FEJEZET

1999. augusztus SAUSALITO, KALIFORNIA

TIZENEGYEDIK FEJEZET

1999. szeptember SAN FRANCISCO, KALIFORNIA

TIZENKETTEDIK FEJEZET

2004 BOISE, IDAHO

TIZENHARMADIK FEJEZET

2008. augusztus BOISE, OHIO

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

2008. szeptember BOISE, IDAHO

1982. február NEW YORK CITY

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

2008. október NEW YORK CITY

TIZENHATODIK FEJEZET

2008. október NEW YORK CITY

TIZENHETEDIK FEJEZET

2008. október ONEONTA, NEW YORK

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Impresszum

Ez a könyv az édesanyámnak,

Valerie-nek (1951–2020) íródott,

aki megtanított arra,

hogyan legyek bátor és ellenálló,

de arra nem, hogyan legyek jó szélhámos.

Azt nekem kellett kikutatnom.

„…a világ tele van csalárdságokkal.

De ne hagyjad, hogy benned lakozó erények

elhallgattassanak, törekedj magas eszményekre, és lásd meg:

az élet mindenütt tele van a hősiességgel.”

MAx EHRMANN: Desiderata

(Horváth Gergő fordítása)

1982. február
NEW YORK CITY

Valaki egy babát hagyott a zárda előtt. Aznap éjjel Margaret Jean volt a soros, akinek figyelnie kellett a bejárati ajtóra. A többi nővér füldugóval zárta ki a zajokat, ezért sem hallhatták meg az éles sírást. Margaret Jean nővér mégis mozdulatlan maradt az ágyában, reménykedve abban, hátha más is felébred, és leveszi a válláról a drámai esemény súlyát. Például Francine nővér, aki annyira szeretett fontoskodni, vagy Danielle nővér, aki minden problémára ismert megoldást. A baba sírása azonban egyre csak hangosabb lett, és még mindig nem ébredt fel rá senki.

Margaret Jean megérintette az aranyfeszületet a nyakában. Ekkor még csak pár hónapja volt a zárdában, a felvétele nem zárult le. A nővéreknek a következő héten kellett határozniuk arról, hogy a rend tagjává válhat-e. Ez volt az első éjszaka, amikor – próbatételként – őt választották ki ügyeletre.

Margaret Jean sosem volt igazi katolikus. Meghamisította a keresztlevelét. Briliáns csalásnak tűnt – élete eddigi legjobbjának –, hogy olyan fiatal nő szerepét vegye magára, aki az imádságnak szeretné szentelni az életét. Senki sem keresné egy zárdában, ahol biztonságban élhetne. Viszont azt várták el tőle, hogy szentként viselkedjen. És ő bizony távol állt ettől.

A sírás nem akart abbamaradni. Odakint fagyos volt az idő. A gyermek akár meg is halhat a hidegben. Margaret kényszerítette magát arra, hogy felálljon, felvegyen egy kardigánt, és elinduljon a folyosón zseblámpával a kezében. A széllel küzdve kellett kinyitnia a bejárati ajtót, ahol apró csomag pihent a középső lépcsőfokon: rózsaszín takaró alatt apró ököl remegett összeszorítva. Édes Istenem, bár lehetne ez másvalakinek a gondja!, így imádkozott magában az apácajelölt. Ez a szokása annyira újnak tűnt,

mint a ruhái: álcának hatott csupán.

Odakint egy férfi sétált a járdán a templom felé. Megtorpant, hallgatózva ácsorgott a lépcsők előtt, majd elindult felfelé, ahol Margaret mereven állt, és figyelt. A férfi letérdelt. Mondott valamit a babának, amit a nő nem hallott a síráson és a szél süvítésén túl. A férfi a karjába emelte a babát, mire az elcsendesedett.

Margaret Jean mozdulatlanul állt. A férfi felnézett rá, és a szívére tette a kezét.

– Nővér – mondta. A szél elhalt. Az idegen felment a lépcsőn, a babával a kezében.

– Nővér – ismételte.

A nő bólintott.

– Helló. – Az ismeretlen nagyon helyesnek tűnt, mint Cary Grant vagy Rock Hudson. Már találkozott hozzá hasonló férfiakkal, hiszen jóval behatóbban tanulmányozta őket, mint ahogy egy apácajelöltnek azt ildomos lett volna. A kabátja könyöke viseltes volt, cipője ezzel ellentétben tükörfényesen csillogott. A haját lezselézte, így alig mozdult el a szélviharban.

– John vagyok – mondta. – Nagyon sajnálom, hogy felébresztette a kisbabám.

– Ő az ön gyermeke?

– Igen. És… – az ég felé emelte a tekintetét – hála istennek, hogy megtaláltam őt. A feleségem, Gloria, tudja… szülés utáni depresszióval küzd. – Halovány íres dallamosság vegyült magánhangzóiba. – Ma elmentem dolgozni, és amikor visszatértem, egyedül találtam otthon. Azt mondta, valahol otthagyta a babát. Egy templomnál. Én meg egész éjjel róttam a várost, és próbáltam kitalálni, melyiknél tehette le. És végre megvan, hála az égnek!

– Miért nem értesítette a rendőrséget?

– Hogy letartóztassák a feleségemet? – A szemébe nézett, mintha kutatna valami után. Tudta, hogy nem fogja megtalálni, amit keres. – Ehelyett csak imádkoztam csodáért. És itt van! Megtaláltam a gyermekemet. Most már visszatérhet az ágyába, nővér!

Margaret Jean lenézett a babára.

– A feleségének segítségre lenne szüksége – mondta.

– Természetesen. Ígérem, hogy keresünk neki segítséget. A feleségem megérdemel egy második esélyt. Hát nem érdemel meg Isten minden gyermeke egy második esélyt, nővér?

Úgy beszélt hozzá, mintha ismerné – mintha tudatában lenne, érdemes-e második esélyre, vagy sem. Margaret Jean hirtelen együttérzéssel fordult a férfi felé; olyan gyorsan változtak az érzései, mint ahogy elsuhant mellettük a kenyérszállító autó az úton, megkezdve reggeli útvonalát.

– Remélem, hogy önt és a családját megáldja majd a jó szerencse.

A férfi felnézett a mellén viselt aranyfeszületre.

– Ránk férne egy kis segítség – mondta. – El tudnám adni azt az aranyat. Lehetséges lenne, hogy nekem adja… Akkor ki tudnánk fizetni az ételt – folytatta. – És természetesen tápszerre is kellene, mert amióta a feleségem ilyen állapotban van, elapadt a teje is.

A nyaklánc csupán kellékként szolgált. Igazi arany volt ugyan, de mégiscsak kellék. Jean levette, és a babára helyezte.

– Tizennégy karátos. – Ráébredt, hogy jó érzéssel tölti el, hogy jót tehet. Adott és nem elvett.

Lepillantott a babára.

– Mi a neve?

Apró habozás után jött csak a válasz.

– Luciana. Az édesanyám után neveztük el.

Margaret Jean úgy döntött, hisz ennek a férfinak. Az ujjait Luciana szemöldöke közé helyezte, és keresztet rajzolt rá.

Ha az ember nap mint nap olvassa a Bibliát, ahogy az el is várható egy novíciától, akkor elkezd hinni a csodákban. Hogy azok akár Queensben is megtörténhetnek. Margaret Jean úgy hitte, hogy jól cselekedett.

Belakatolta az ajtót maga mögött, és visszatért a kolostori zárkájába, ahol a babáért és a férfiért imádkozott.

ELSŐ FEJEZET

Luciana Armstrong egy idahói, Nevada állam határához közeli benzinkút mosdójában ácsorgott. Fehér blúzt, sötétkék blézert és ehhez passzoló szoknyát viselt, amelyhez alacsony sarkú cipőt választott. A haját rendezett kontyba fésülte.

– Viszlát, Alaina! – mondta a tükörképének, igyekezve távol tartani magától a szomorúságot. Biztos volt benne, hogy Alaina így is vele marad.

Levette a ruháit, és belenyomkodta a kézitáskájába, majd miniruhát vett elő, hozzá tűsarkú cipőt. Magára húzta a feszülő ruhát, lesimította az aranyszínű szállal futtatott anyagot, és futó szomorúság öntötte el, ahogy a keze lapos hasára ért. Megrázta a fejét: egy idegen nézett vissza rá.

– Helló, Lucky! – mondta.

A benzinkút kisboltjában végigsétált a sorok között. Egy cigarettát vásárló férfi fütyült utána, miközben ő próbált a perec és a sajtos puffancs között dönteni. Végül megragadta mindkét zacskót, és a kasszához lépett, ahol várakozás közben végignézte az újságok főcímeit: A LESZÁMOLÁS NAPJA A WALL STREETEN; AZ ELEMZÉSEK SZERINT A 2008-AS PIACI ÖSSZEOMLÁS A VALAHA VOLT LEGROSSZABB LEHET. Aztán a kassza mellett lévő kartonállványra tévedt a tekintete: MULTIMILLIOMOS LOTTÓ, hirdette a felirat. Ahogy elolvasta, visszatért gondolatban tízéves korába, amikor az apjával robogtak végig az I90-esen.

– Te vagy a legszerencsésebb lány a világon. – Mindig ezt hajtogatta az apja. És mindig vett neki lottószelvényt, ha megálltak egy ehhez hasonló benzinkúti pihenőn. – Sosem fogunk nyerni, de reménykedni azért szabad – mondogatta gyakran. – A lottó minden idők legnagyobb csalása, kölyök. Bizonyítja, hogy a kormány épp olyan, mint mi, azzal veri át az embereket, hogy bármilyen álmuk valóra válhat. – Amikor ilyesmiket mondott, Lucky azonnal jobban érezte magát azzal kapcsolatban, kik is ők, és mivel is foglalkoznak.

Ahogy elért a kasszához, elvett egy lottószelvényt az állványról, és kitöltötte. Ugyanazokat a számokat jelölte be, mint gyerekkorában. Tizenegy: ekkor találta ki, hogy szüksége lesz szerencseszámokra. Tizennyolc: nagyon várta ezt az életkort, mivel azt hitte, hogy a felnőttség majd hirtelen felszabadít valamilyen varázslatot az életében. Negyvenkettő: ennyi idős volt az apja, amikor kitalálta a számokat. Kilencvenöt: ezen az autópályán száguldottak aznap. És hetvenhét – csak úgy.

Átadta a papírt a boltosnak, aki kinyomtatta a lottószelvényét, és visszaadta neki.

– Alá kellene írnod – emlékeztette kedvesen. – Az emberek el szokták felejteni, és így sokszor ellopják vagy elveszítik a szelvényüket. Nagyon nagy most a főnyeremény, 390 millió.

– Nagyobb esélyem van arra, hogy belém csapjon a villám, kétszer is, mint hogy megnyerjem ezt a főnyereményt – mondta Lucky. – Ez csak egy álom, semmi más. – Azután elfordult, és lehajtotta a fejét, miközben elsétált a biztonsági kamerák előtt, ki a parkolóba. Ahogy beletette a szelvényt a pénztárcájába, elképzelte magát Dominikán egy tengerparti házban… Néha majd ott is előveszi a szelvényt, és az apjára gondol, valamint arra az időszakra, amikor még nem került börtönbe.

Odakint a barátja, Cary épp befejezte az ezüst Audijuk tankolását. Meglátta őt, elvigyorodott, és némán formálta a hűha szót. Lucky csókot dobott felé, majd a kocsi felé sétált, a csípőjét lazán ringatva. De egy hang miatt mégis hátrafordult.

– Tudnál adni egy kis aprót?

Egy nő ült a földön a benzinkút betonfalának dőlve, és feltartott egy táblát, amelyen az állt, hogy munkanélküli, pénztelen, és bármilyen segítséget elfogad. Lucky előszedte a pénztárcáját. Több száz dollárt vett elő, majd megállt, és kihúzta a blúzát, a szoknyáját, a blézerét és a cipőjét is a táskájából.

– Vegye el! – mondta Lucky.

– Hová vehetném fel ezeket?

– Adja el! Vagy… – Lucky előrehajolt. – Adja ki magát valaki másnak!

A nő zavartan pislogott.

– Hogy mi?

– Hagyja! Csak… vigyázzon magára, rendben?

Cary továbbra is vigyorgott, ahogy felé sétált. Ahogy Lucky beült a kocsiba, a férfi megragadta az állát, az arcát maga felé fordította, és szájon csókolta.

– Irtó szexi, Mrs…. Hogy is csekkoltunk be a hotelbe? Anderson? Nem semmi, hogy úgy mentél be, mint egy befektetési bankár, és úgy jössz ki, mint az a csaj, akit megismertem. Nem öltözöl így mostanság. Ahogy én szeretem. És már tudom, miért akartál olyan nagyon Vegasba menni. – Elengedte, de Lucky érezte, hogy valami megváltozott kettejük között. – Vicces, hogy azt gondolod, vezekelhetsz azzal, hogy olyan embereknek adsz pénzt, mint ő. Hamarosan már nem fogsz ehhez hasonló késztetést érezni. Nemsokára megfeledkezel erről.

Lucky hirtelen ideges lett.

– Olyan embereknek, mint ő? Nem vezekelek semmiért. Csak segítek a rászorulóknak.

– Miért?

Az ablakon túl a nő intésre emelte a kezét, de Lucky elkapta a tekintetét.

– Az ellopott pénz miatt vezekelsz, ezért viselkedsz úgy, mint Robin Hood? – folytatta Cary. – Lopunk a gazdagoktól, majd a szegényeknek adjuk? Cuki vagy! – Beindította a kocsit, és kifarolt. – Azok vagyunk, akik vagyunk, Lucky. – Megvolt hozzá az érzéke, hogy egyenesen a legfájdalmasabb pontra tapintson. A lány már amúgy is folyton aggódott. Közösen terveztek elköltözni egy lakatlan szigetre, ahol csak ketten lesznek. És sosem mehetnek majd el onnan.

Cary besorolt a forgalomba az autópályán, és feltekerte a hangerőt. Dübörgő technó töltötte meg a kocsi belső terét. Ránézett a lányra, elmosolyodott, Lucky pedig visszamosolygott rá.

– Nagyon menő lesz.

– Az biztos. Ránk is fér már. Dicsőséges befejezés, mi?

Lucky kibontotta a pereces zacskót. Átlagos pár, átlagos autóstúra, nincs mitől félni.

– Milyen lesz szerinted Dominikán? Milyen házban fogunk élni? – Amikor megismerkedtek, gyakran álmodoztak a jövőről. Most viszont már nem volt idejük álmodozni az életük következő állomásáról, hiszen sietve kellett távozniuk. – Óceánpartiban, az egyértelmű, de mit gondolsz, kell medence, vagy sem?

– Hm? – Cary belenyúlt a zacskóba, megragadott egy maroknyi perecet, majd belenézett a visszapillantóba.

– Nem kell medence – határozott Lucky. – Kinek kell medence, amikor ott van az óceán? És szerzünk egy kutyát is, persze menhelyről, mint Bettyt, és hosszú sétákra indulunk mindennap a parton. – A szavak azonnal elhaltak, ahogy megemlítette Bettyt. Boise szomszédságában minden villanypóznára kiragasztották az eltűnt kutyás posztereket. Betty elvesztésének fájdalma még mindig kínozta.

– Szerinted megtalálta valaki? – kérdezte a lány. – Egy rendes ember?

– Kit?

– Bettyt. – Gombóc gyűlt a torkába.

– Persze. Biztosan gondoskodnak róla. Ne aggódj miatta! Betty a talpára esik. – Cary levette az egyik kezét a kormányról, és Luckyéért nyúlt. – Tudom, hogy nehéz. De minden rendben lesz. – A keze nedvesnek érződött.

Fél, Lucky ebben biztos volt.

És igazság szerint ő is hasonlóan érzett.

1992. szeptember
ADIRONDACK-HEGYSÉG, NEW YORK ÁLLAM

Lucky az apja mellett dolgozott, ezért az ország minden szegletébe eljutott már kisgyerekkorában. Csupán tízéves volt, amikor az apja azt mondta, hogy egy harmincéves tapasztalatával bír. Tisztában volt többek között azzal, hogy a pénz nem egyszerűen az ölébe pottyan az embernek, hanem bizony azért meg kell harcolni. Ami sok esetben igencsak kimerítő.

– Néhány embernek bizony jobban kell iparkodnia, mint másoknak – mondta sokszor az apja. – Viszont a neved miatt te szerencsésebb leszel pénzügyekben, mint sokan mások. Ettől még törődnöd kell a szerencséddel, hogy sose hagyjon el téged.

Egy valódi, hamisíthatatlan nyaralásra indultak, életükben először.

Nemrégiben rájuk talált a szerencse, és az apja tele volt pénzzel, így elvitte őt egy puccos hotelbe az Adirondack-hegységbe.

– Egész héten nem dolgozunk. Csak olvasunk, pihenünk, úszunk, és azt csinálunk, amit csak akarunk.

Lucky nekinyomta az arcát az autó ablakának, és megérintette az aranyfeszületet, amely mindig a nyakában lógott. Babakora óta az övé volt, ajándék rég eltűnt édesanyjától, mondhatni, az egyetlen tárgy, amit minden egyes utazásukra magával vitt, és ami csak az övé volt.

A kislány a hátsó ülésen ült, körbevették a könyvek, melyeket a könyvtárból „kölcsönöztek” a legutóbb meglátogatott városban. A könyvtári könyvek lopása bűntudatot keltett benne, de az apja mindig azt mondta, hogy a kormány fizetett azokért a könyvekért – és hogy a kormány tulajdonában vannak. Emellett Luckynak szüksége volt olvasmányokra, hiszen otthoni oktatásban részesült – „úti oktatásban”, ahogy az apja hívta.

Elhúztak a „Welcome to New York, The Empire State” tábla mellett.

– Nem itt születtem? Valahol errefelé?

– Te New York Cityben születtél – mondta az apja. – Nem a hegyekben.

– De nem innen származik anya? Valahonnan innen? Nem ezt mondtad? Hogy Gloria Devereaux innen jött?

– Ilyet mondtam volna?

Lucky félretette az éppen olvasott könyvét, Az elegáns univerzumot. Nem tudta, hogy más tízévesek Libabőr-könyveket olvasnak, nem pedig ismeretterjesztő műveket a húrelméletről. Éppenséggel semmit sem tudott a tízévesekről.

– Igen, ezt mondtad. Egyik este hazajöttél a pókerezésből, és én megkérdeztem, honnan származik Gloria, és te azt mondtam, hogy az Adirondack-hegységből.

– Nem kellene akkor kérdezgetned ilyesmit, amikor olyan sokat iszom, mint bizonyára azon a pókerezésen. Mondd csak, miről szól az a könyv, amit olvasol?

– Mesélj még anyáról! – erőltette tovább Lucky. – Mesélj Gloriáról!

– Most figyelnem kell az útra. – Ez hazugság volt, az apja akár bekötött szemmel is tudott volna vezetni az autópályán.

– Ne már! – mondta Lucky. – Csak egyetlen apróságot mondj!

– Hazajöttem egyik este, miután elmentem tápszerért, és ő addigra eltűnt. – Az apja mindig csak ennyit mondott az anyja távozásáról. Így véglegesnek hangzott, mintha Lucky anyja örökre eltűnt volna – de valahol csak létezik most is a világon, nemde?

Amikor Lucky kérdezősködött, és több információt akart az anyjáról, az apja reakciója sosem volt kívánatos. Néha mérges lett, és rászólt, hogy ne piszkálgassa a régi sebeket. Néha azt mondta neki, hogy kegyetlen dolog felhozni olyan témát, amitől ő szomorú lesz. De néha-néha meglágyult a szíve, és akkor némi információmorzsát dobott elé.

– Miért volt annyira fontos neki ez a nyaklánc? És ha annyira fontos volt, akkor miért adta nekem, ha nem akart tőlem semmit? Akkor miért adott nekem bármit is?

Lucky azt gondolta, hogy az apja nem fog válaszolni a kérdésére, aztán mégis megszólalt.

– A Szent Mónika-parókián segédkezett – felelte az apja. – Ez a nyaklánc egy ottani apáca ajándéka volt.

– Parókia? – kérdezett vissza Lucky.

– Igen, olyan, mint egy templom.

Lucky még sosem járt egyetlen templomban sem.

– Mi történik egy templomban?

Ezután még hosszabb hallgatás következett.

– Ott arról beszélnek, mit jelent jó embernek lenni. És hogy mit tesz veled Isten, ha rosszul viselkedsz, hogy hová küldhet téged. Sokat beszélnek a pokolról is.

– Ó – Lucky összevonta a szemöldökét. Hallott már a pokolról, de nem gondolkodott el róla. Az emberek néha az apja fejéhez vágták, hogy menjen a pokolba.

Megérintette a nyakláncot, és újra kinézett az ablakon a bársonyosnak tűnő Adirondack-hegységre. Igaz, nagyon csekély tudással bírt jóról és rosszról, mégis aggódott amiatt, hogy ő és az apja egyértelműen a rosszak közé tartoznak. Hazudnak, lopnak. Épp elég könyvet olvasott hősökről és gonoszokról, hogy tudja, melyik oldalon állnak.

Legalább tucatnyi kérdést akart feltenni az apjának, de talán nem is akarta hallani ezekre a választ. Inkább felvette a könyvét, amíg az apja a kocsi rádióját a Yankees-meccsre hangolta.

– Már csak egy óra, kölyök. Dőlj hátra, és pihenj! Nagyszerű hetünk lesz.

Végül egy szigeten lévő elegáns hotelhez értek, amit egy rövid híd kötött össze a szárazfölddel. A szigetet a George-tó csillogó vize vette körbe.

– Nixon is itt szállt meg – mondta az apja, ahogy Sagamore közelébe értek, ahol gyors tanórát tartott a lányának. – Nixon valójában csinált pár jó dolgot is – foglalta össze, miközben megállt az impozáns fehér épület előtt. – De azok elvesztek a sok rossz dolog között. Általában ez szokott történni.

Lucky megcsodálta az épület tornyocskáit, az erkélyeit, a festett ablakait, majd a hotel környékén feltűnt embereket bámulta.

– Azt hiszem, vehetjük úgy, hogy mára vége a tanításnak, ha beleszámítom, azt, hogy ma már mennyit olvastál.

Lucky tudta, hogy értelmetlen, mégis folyton az anyját kereste. Ezúttal a vendégeket, a kiszolgálószemélyzetet vizslatta. És most kapott még egy támpontot: az anyja templomba járt. Volt egy barátja, aki apáca.

Megérkezett a parkoltató személyzet. Lucky lehúzta az ablakot, és kidugta a fejét a kocsi ablakán. A levegő frissnek tűnt, és csodálatos hétnek néztek elébe. Ebben biztos volt.

Az emeleten, a hotelszobájukban – melynek hatalmas ablakai a hegyekre, a tóra és a hotel kertjére néztek – az apja letette az ütött-kopott bőröndöt, melyen matricák sorakoztak azokról a helyekről, ahová ellátogattak. Majd, le sem véve fényes cipőjét, lehuppant arra az ágyra, amely az ablakhoz legközelebb helyezkedett el. Boldogan sóhajtott fel, majd becsukta a szemét. Lucky letette a kisebb bőröndjét a másik ágyra, kinyitotta, és elkezdett kipakolni. Kihúzta a sárga fürdőruháját, és ránézett az apjára.

– Kimehetek a medencéhez?

– Nyaralunk, Lucky. Azt csinálsz, amihez csak kedved van.

– És ha a velem egykorú gyerekek nem mehetnek egyedül a medencéhez?

Az apja becsukta a szemét.

– Akkor hazudj arról, hogy hány éves vagy!

Odakint Lucky egy ideig csak járkált a hotel környékén. Elhaladt a zsúfolt medence mellett, lesétált a tó partjára, de amikor belépett a vízbe, hogy ússzon egyet, azonnal ráordított az úszómester, és megfújta a sípját.