MAGYARORSZÁG-KÉZIKÖNYV

33 megoldás
33 égető problémára

– részlet –

Szerzők:
Boros Tamás, Csernus Dóra, Filippov Gábor, Kenyeres László, Kozák Ákos, Marek Bertram, Szabó‑May Barna, Szemerkényi Réka

Copyright © HVG Könyvek, 2025
Copyright © Egyensúly Intézet, 2025

ISBN 978-963-565-813-8

Minden jog fenntartva.
Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Tartalom

Előszó

Magyarország az Európai Unió egyik legszegényebb országa

A magyar gazdaság növekedése a leglassabb a régiónkban

A magyarok 5 évvel kevesebbet élnek az EU-átlagnál

Minden negyedik magyar fiatal funkcionális analfabétaként fejezi be az iskolát

Magyarország harmadik az öngyilkosságok arányában

Magyarországon átlagosan hét generáció alatt lehet kitörni a szegénységből

Magyarország költi a legtöbbet vállalattámogatásra, mégis alig javult a termelékenységünk

Minden második pedagógusunk 50 évesnél idősebb

900 ezer magyarnak nincs saját háziorvosa

Több mint 800 ezer magyar kap létminimum alatti nyugdíjat

Évente több mint 17 ezer magyar hal meg kezelhető betegségben

Magyarország energiafüggősége több mint 80 százalékos

Nagyvárosaink lakossága több mint félmillióval csökkent a Rendszerváltás óta

Régiónkon belül a magyar a második legkevésbé hatékony állam

Még mindig félmillió magyar értékteremtő munkájáról mondunk le

Tízből hat magyar nem elégedett a demokrácia működésével

Az épületeink fűtésére használt energia több mint felével az utcákat fűtjük

A közhiedelemmel ellentétben Magyarország vízben szegény ország

Magyarországon épül a legkevesebb lakás az EU-ban

Magyarországon egyszerre van munkaerőhiány és munkanélküliség

Évente 10 ezer magyar hal meg a légszennyezettség miatt

A régióban a budapestiek tartják a legkoszosabbnak a saját fővárosukat

A régióban Magyarországon van a legtöbb adónem

A rendszerváltás óta Magyarországon szinte semmit nem nőtt a földtermelékenység

A forint értéke felére csökkent az euróhoz képest

A magas ráfordítás ellenére a magyar közlekedési hálózat veszélyes és rossz állapotú

Magyarország az utolsók közé tartozik a szélenergia hasznosításában

Már több mint 700 ezer magyar költözött külföldre

Magyarország költi a legtöbbet kultúrára, mégis rendszerszintű a forráshiány

A magyar vállalatok digitalizáltsága a harmadik legalacsonyabb az EU‑n belül

Magyarország agrárexportban erős, hozzáadott értékben kiugróan gyenge

Budapest évente a Velencei-tó háromszorosát pazarolja el

A nemzetközi vonzerőt mérő rangsorokban Magyarország az utolsó harmadba tartozik

Köszönetnyilvánítás

Előszó

Közéleti vitáink mintha szüntelenül kollektív lidérces álmok körül forognának. Ha az egyik oldal kerül hatalomra, beköszönt a kánaán, és másnapra Európa legsikeresebb országai között találjuk magunkat. Ha a másik, a magyarságnak egy-két év leforgása alatt írmagja sem marad. Az egyik felemelni, a másik elpusztítani akarja a nemzetet. A politikai arénában a makulátlan jó vívja örök küzdelmét a pokol seregeivel. Mindig ez a harc lesz a végső, mindig csak még egy csatát kell megvívni.

Ehhez képest úgy tűnik, hogy a sikeres, irigyelt országokban mintha nem a nemzet sorsa múlna az épp aktuális választások eredményén. Valószínűleg nem igaz, hogy Dániában vagy Új-Zélandon az emberek azt sem tudják, hogy hívják a kormányfőt – az viszont igen, hogy ezekben az országokban a politika a parlamenti váltógazdálkodás ellenére is sokkal inkább szól a közös célok elérésének unalmas részleteiről, mint a nemzethalál közelgő réméről. A politikának persze ezekben az országokban is része a konfliktus, sőt a sárdobálás is, és kampány idején a jelöltek ott sem válogatnak az eszközökben. Mégis egyetértés van az alapvető intézményi kereteket, a közös érdekeket és célokat, a kiegyensúlyozott fejlődés fontosságát illetően. A választás tétje nem az apokalipszis elkerülése, hanem az, hogy a saját értékrendjéhez igazodva ki tudja jobban működtetni az államot, vagy ki képes jobban ösztönözni az innovációt. Épp ezért akár az ideológiai táborokon átívelő nagykoalíciók sem ritkák, amit persze az is megkönnyít, hogy az ellenfelek egymás legyőzésére, nem pedig elpusztítására törekednek.

Magyarországon mindez hosszú ideje elképzelhetetlennek tűnik. A hideg polgárháború szinte a rendszerváltás pillanatától az életünk része, gyökerei pedig legalább a két világháború közötti időszakra, de jó eséllyel inkább még annál is mélyebbre nyúlnak vissza. Az 1989 óta eltelt közel négy évtized mindenesetre a politikai polarizáció folyamatos elmélyülésének története, amely fokozatosan ásta alá a politika normál működésének lehetőségét. Nemhogy a közös minimumok, de az érzékelt valóság közös alapjainak lehetősége is megmosolyogtató naivitásnak tűnik. Kizárólag amiatt szorongunk, hogy kié a hatalom, az viszont már nemigen érdekel bennünket, hogy azt mire használják.

Mintha elfelejtettük vagy sosem tanultuk volna meg, hogy a hatalom végső soron az ország jobbá tételéről, hétköznapi életünk javításáról szól. Gyakran vádoljuk a politikusokat az érdemi kérdések elhanyagolásával, a vízió, a szakpolitika hiányával, de ezek mintha minket sem érdekelnének annyira, hogy kiköveteljük. Hajlamosak vagyunk beérni a szurkoló szerepével, ahelyett, hogy megrendelőként kérnénk számon a szavazatunk ellentételezését.

A szélsőséges polarizáció, az átjárhatatlan tömbösödés ellehetetlenítette a hosszú távú tervezést, a legalább alapjaikat tekintve közösnek tekinthető víziók megfogalmazását és valóra váltását. Olyan alapvető kérdéseket sem tudunk érdemben megvitatni, mint a közoktatás célja, a nemzetközi rendben elfoglalt helyünk vagy az adórendszer szerkezete. Közös ügyeink háborús színtérré váltak, ahol nincs esély béketárgyalásra.

Mindennek egyenes következménye, hogy Magyarország mára minden fontosabb mutató alapján a középszerűségben ragadt. Valójában nem a nemzethalál fenyeget bennünket, hanem a közepességből adódó pangás és lecsúszás veszélye. Annyira belemerültünk az acsarkodásba, hogy elfelejtettünk közös országot építeni. Közben pedig egymás után húztak el mellettünk régiós versenytársaink, amelyek közül nem egy sokkal rosszabb helyzetből indult a szocializmus összeomlása után.

A könyv, amelyet az olvasó a kezében tart, ahhoz próbál hozzájárulni, hogy mindezen változtassunk. Témája a politika, de egyetlen aktív politikus vagy párt neve sem szerepel benne. Természetesen állampolgárként minket is élénken foglalkoztat, ami a politikai arénában történik, és lázasan figyeljük a mindenkori választások eredményeit; de ennél is jobban izgat, hogy bárki győzzön is éppen, mihez kezd másnap a ráruházott hatalommal.

A következő oldalakon az életünkről lesz szó, a hétköznapjaink minőségét meghatározó, fontos szakpolitikai kérdésekről, abból az egyszerű elképzelésből kiindulva, hogy a döntéseink hatással vannak a sorsunkra. Akadnak, akik ezzel nem értenek egyet. Sokan gondolják úgy, hogy az egyes országok előre kijelölt, történelmileg meghatározott pályán mozognak, amelyen nem lehet érdemben változtatni. Pedig számos sikeres felzárkózás vagy akár elrugaszkodás történetét ismerjük a közeli és távolabbi múltból, amelyekből érdemes tanulnunk.

Hajlamosak vagyunk például megfeledkezni róla, hogy napjaink vezető gazdasági hatalma, az Egyesült Államok is „fejlődő országként” kezdte a pályáját. De ha hozzánk közelebbi példát keresünk, a két világháború között Finnország egy főre jutó GDP-je még körülbelül ugyanakkora volt, mint Magyarországé – ma már a kétszeresét is meghaladja. Körülbelül egy évszázada Svédország a mai Magyarországhoz hasonlóan még mindig félperifériának számított – ma már Európa és a világ egyik irigyelt mintaállamának, mind az anyagi jólét, mind pedig a lelki jóllét terén. De a volt szocialista országok közül például Lengyelország, Litvánia és Észtország is nálunk alacsonyabb szintről indult, hogy aztán egymás után hagyjanak le minket fejlettségben. Ez nem a történelmi végzet, hanem konkrét döntések eredménye. Vagyis igaz, hogy a múlt öröksége és a strukturális adottságok számítanak, de az is, hogy mindig van mozgástér, mindig rajtunk múlik, hogy mennyit hozunk ki a lehetőségeinkből. Nem létezik változtathatatlan útfüggőség.

Épp ezért nem véletlen, hogy a kötet címében a megoldások megelőzik a problémákat. Tudatos célunk volt, hogy ne elégedjünk meg a bajok feltárásával. Persze fontos érteni a kiinduló helyzetet, ám elsősorban nem azt kívántuk sokadszorra elmondani, hogy mi miért rossz, hanem leginkább azt, hogy mit és hogyan csinálhatnánk jobban. Meggyőződésünk, hogy a végső soron az emberek életét meghatározó tényezők tudatos alakításáról szóló szakpolitika igenis hatással van a lehetőségeink kibontakoztatására.

Ez a könyv nem tekinthető hagyományosnak, amennyiben nem követel szigorúan lineáris olvasást. Harminchárom kihívást járunk körbe harminchárom fejezetben, amelyek egyenként, önállóan is megállnak. Ha úgy tartja kedve, az olvasó bármelyik lapon felütheti: ha a könyvet a közepénél kezdi, majd belekap a végébe, hogy aztán visszatérjen az elejéhez, nem sokat veszít. A sorszámozás szerinti olvasásnak annyi előnye van, hogy kirajzolódik belőle a szerzők szubjektív fontossági sorrendje. Ez azonban sokkal inkább játékra hívás és provokáció, mintsem abszolút érvényre igényt tartó kinyilatkoztatás.

A tárgyalt témák sorrendjét a saját logikánk, az ország előtt álló kihívásokról szóló értelmezésünk szervezi. Kiindulópontunk az, hogy Magyarország jó ideje három fő problémával küszködik. Ezek közül az első az, hogy alapvetően szegény ország vagyunk, sőt az Európai Unió egyik legszegényebb országa. Ez nemcsak azért gond, mert a közvélemény-kutatások szerint a magyarok hagyományosan az anyagi biztonságban mérik a boldogságot, hanem azért is, mert egy ország szegénysége a választási lehetőségeinek is korlátot szab. Az állam erőforrásait persze könnyű elvesztegetni, de gondosan be is lehet fektetni. Pénzre van szükség a jó oktatáshoz, a jól működő egészségügyhöz, a társadalmi különbségek mérsékléséhez, a környezetkímélő technológiák fejlesztéséhez. A szegénység ugyanúgy máról holnapra tengődésre ítél egy nemzetet, mint az egyént; a bőség viszont mindkettőnek választási lehetőséget biztosít, és esélyt az előrelépésre. Ezért ahhoz, hogy előrébb léphessünk, mind egyéni, mind pedig közösségi szinten meg kell teremtenünk az elrugaszkodás biztos anyagi alapjait.

A második fő probléma az, hogy emberi erőforrásainkat menthetetlenül elhanyagoljuk. Minden adat arról tanúskodik, hogy legtöbb hosszú távú gondunk gyökere az elavult oktatási rendszer és az egészségügy rossz működése, valamint az, hogy alig nyújtunk segítséget a szegénységből való kitöréshez. Márpedig Magyarország nem rendelkezik bőséges ásványkincskészlettel vagy egyéb értékes természeti erőforrással. Egyetlen kiaknázható tőkéje polgárainak a tehetsége, szorgalma és kreativitása. Versenyképességünket, innovációs készségünket, rugalmasságunkat, végső soron a saját ligánkból való tartós kitörésünket kizárólag erre alapozhatjuk. Ha ez a fordulat vissza-visszatér a könyv során, annak az az egyetlen oka, hogy ennek az útnak nincs reális alternatívája. A sikeres mintákat kínáló országok története arra tanít bennünket, hogy nincs felemelkedés okos és egészséges nemzet nélkül.

Jóllétünk, kiegyensúlyozott életünk feltétele ugyanakkor a tiszta, rendezett, biztonságos környezet. A klímaválság hatásai, a vízkörforgás felborulása, a légszennyezettség, de olyan triviális bosszúságok is, mint a szemetes lakókörnyezet vagy a közparkok gondozatlansága, közvetlenül meghatározzák hétköznapi közérzetünket és életminőségünket, egymáshoz való viszonyunkat. A 21. század villámgyors változásai nyomán ugyanakkor a fenntartható víz- és energiabiztonság, a környezetbarát termelési és közlekedési módok vagy a városi klímaalkalmazkodás egyúttal a versenyképesség alapvető elemévé is vált. Ezeken a területeken szintén bőven akad behozni való lemaradásunk.

Ha sikerül meggyőznünk az olvasót e logika helyességéről, elértük a fő célunkat. De az is megelégedésünkre szolgál, ha elveti ezt a keretet, és saját problématérképpel, saját sorrenddel áll elő. Ha érdemi vitát tudunk kiváltani, azzal már megtettük az első lépést a megoldások felé.

Megközelítésünk nem adatfetisiszta, de nagyon is adatalapú. Vagyis nem gondoljuk, hogy a tények magukban hordozzák a valóság maradéktalan feltárásának lehetőségét, vagy hogy a világnézeti értékek és elfogultságok kiiktathatók, netán kiiktatandók lennének a politikából. Az azonban meggyőződésünk, hogy jó szakpolitika egyedül a valóság mégoly tökéletlen megismerhetőségére épülhet. Szubjektív megérzéseinknél, anekdotikus élményeinknél szilárdabb alapra van szükségünk – olyan adatokra, amelyek segítenek kirajzolni a teljes képet, valamint különválasztani az általánost az egyeditől, a látványos, de marginális ügyeket a valódi problémáktól. Az adatok önmagukban nem mondják meg, milyen megoldást válasszunk, de az is biztos, hogy nélkülük a politika csak a sötétben botorkál.

Az adatok abban is hasznosak tudnak lenni, hogy mítoszokat oszlassunk el. Számos olyan közhiedelem él a fejünkben, amelyet a számok egészen egyszerűen nem támasztanak alá. Ennek felismerése pedig nem pusztán a rácsodálkozás élménye miatt fontos, hanem azért is, mert ilyenkor jó eséllyel arra is rádöbbenhetünk, hogy nem a megfelelő problémára kerestük a megoldást. Jó példa erre az egyenlőtlenségek kérdésköre. Bár a felmérések szerint a magyarok többsége a fizetések szélsőségesen egyenlőtlen eloszlását érzékeli a legnagyobb társadalmi problémának, az adatok alapján a magyarországi jövedelmi egyenlőtlenség mértéke a hagyományosan egalitárius skandináv országokéval van egy szinten. Ez nem azt jelenti, hogy hazánkban ne létezne a szupergazdagok és az igazán szegények szűk rétege, akik között valóban hatalmas szakadék tátong. Az ő arányuk azonban elenyésző a magyaroknak ahhoz az elsöprő többségéhez képest, amely nagyon is hasonló jövedelmi viszonyok között él. A probléma sokkal inkább az, hogy ez a szint európai összevetésben rendkívül alacsony – vagyis nem az egyenlőtlenség a valódi probléma, hanem hogy a magyarok a relatív szegénységben egyenlők. A szakpolitikai megoldások tervezése szempontjából egyáltalán nem mindegy, hogy melyik problémára célzunk – a helytelen előfeltevések pedig már a legelső lépésnél rossz irányba visznek.

Amikor egy-egy fontos területen reális képet szeretnénk alkotni a helyzetünkről, érdemes mindig kitekinteni a környező országokra is. Az átlagos bérszint vagy az egészségben eltöltött életévek száma sosem lehet elég magas, az öngyilkosságok száma vagy az iskolai bántalmazást elszenvedettek aránya pedig nulla felett sosem elfogadható. Az igazán beszédes történetek azonban abból erednek, ha ezek a számok érdemi eltérést mutatnak a hozzánk hasonló keretek között működő államokhoz képest. Értelemszerűen kevés a tennivaló ott, ahol az adatok alapján Európa élmezőnyéhez tartozunk, haladéktalan irányváltást sürget viszont, ha a számok jelentős lemaradásról tanúskodnak.

A könyv fejezeteiben egymástól sok tekintetben különböző országok csoportjait választottuk összehasonlítási alapként. Az Európai Unió 27 tagállamból álló mezőnye (EU27) mellett a legfontosabb referenciacsoport a visegrádi négyek Magyarországon kívüli tagjai, vagyis Csehország, Lengyelország és Szlovákia (V3). Ezt indokolja a régió országainak hasonló történelmi öröksége, a rendszerváltást követő hasonló kiinduló helyzetük, valamint ugyancsak hasonló geopolitikai meghatározottságuk és a világgazdaságban betöltött pozíciójuk. Az európai trendek meghatározóiként és gazdasági fejlettségüknél, magas jóléti szintjüknél fogva tekinthetők fontos viszonyítási pontnak az Európai Unió alapító tagjai vagy magországai: Belgium, Franciaország, Hollandia, Luxemburg, Németország és Olaszország (EU6). Az EU-hoz csatlakozott skandináv országok, vagyis Dánia, Finnország és Svédország (S3) különösen érdekesek számunkra. Bár Magyarországhoz hasonlóan kicsi, Európa és az unió magjától távoli, természeti erőforrásokban nem különösebben gazdag országokról van szó, hosszú ideje az EU mintaállamainak számítanak, a nemzetközi összehasonlításokban pedig számos mutató alapján rendre az élbolyban helyezkednek el. E három országcsoport mellett olykor a balti államokat, vagyis Észtországot, Lettországot és Litvániát (B3) is bevonjuk az összevetésbe, amelyek ugyancsak a szovjet érdekszférából kerültek a nyugati szövetségi rendszerbe, ezt követően viszont különösen tanulságos utat jártak be.

Jelen könyv fejezeteinek tartalma jelentős részben az Egyensúly Intézet elmúlt évekbeli kutatásaira, illetve az ezek alapján kidolgozott szakpolitikai javaslatcsomagjaira és elemzéseire épül. Ezeket a kézirat 2025. szeptember 30-ai lezárásakor elérhető legfrissebb adatok alapján frissítettük, a tartalmukat pedig igyekeztünk közérthetőbbé, a szakpolitikával nem hivatásszerűen foglalkozók számára is olvasmányossá tenni, ami szükségszerűen rövidítésekkel és kihagyásokkal járt. Annak, aki a könyv elolvasása után mélyebben is elmerülne egy-egy témában, vagy kíváncsi lenne az érveinket alátámasztó részletes adatokra, azt javasoljuk, hogy bátran mélyedjen el eredeti szakpolitikai háttértanulmányainkban és javaslatcsomagjainkban, illetve egyéb kutatásainkban a »egyensulyintezet.hu« weboldalon.

Magyarország az Európai Unió egyik legszegényebb országa

? Mi a probléma?

A szegénységet sokféleképpen lehet mérni, az eltérő módszerek pedig eltérő eredményekhez vezetnek. A háztartások egy főre jutó elkölthető jövedelme alapján például Magyarország 2023-ban hátulról a 8. volt az Európai Unió 27 tagállama közül, míg ugyanezen adat medián értékét tekintve egyedül Szlovákiát sikerült megelőznünk. Ha az egy főre jutó bruttó hazai terméket vizsgáljuk, hazánk az 5. legrosszabb helyen áll, a tényleges egyéni fogyasztás alapján (vagyis hogy a jövedelmünkből mennyit költünk el ténylegesen) pedig az utolsón. A szegények abszolút létszámát a leggyakrabban a súlyos anyagi deprivációban élők aránya alapján szokták meghatározni – ez pedig az EU‑n belül Magyarországon a 4. legmagasabb.

A politikai adok-kapokban persze minden fél abban érdekelt, hogy a saját valóságkeretezéséhez jobban illeszkedő adatot emelje ki. Ez azonban gyakran vezet oda, hogy a probléma helyett statisztikákon és definíciókon vitatkozunk. Pedig az a tény, hogy Magyarország a legkedvezőbb mutató alapján is a nyolcadik legszegényebb ország, miközben a mérőszámok többsége szerint inkább az utolsók közé tartozik, azt mutatja, hogy bőven lenne tennivaló. És nem pusztán szolidaritásból, de elemi önérdekből is.

A nélkülözés ugyanis, bár mindig az egyén életét mérgezi, végső soron a teljes magyar társadalom problémája. A szegénység nem csupán kevés elkölthető pénzt jelent: a lehetőségek szűkülésével jár együtt. Olyan esélyektől fosztja meg az egyént, amelyek elengedhetetlenek lennének ahhoz, hogy aktívan hozzájárulhasson a közöshöz. Az államtól való függés, a megfelelő lakáskörülmények hiánya, az egészségtelen táplálkozás, a stigmatizáltság, a szorongásnak, a feleslegesség érzetének való fokozottabb kitettség az élet minden területén behozhatatlan hátrányba hozza a nélkülözőt. A szegények ezért jellemzően rövidebb ideig élnek, többet betegeskednek, alacsonyabb iskolai végzettséget tudnak szerezni, és így nagyobb valószínűséggel lesznek tartósan munkanélküliek, de jobb esetben is csak alacsony termelékenységű munkahelyeken tudnak elhelyezkedni.

Forrás: Eurostat

Akinek a szívét nem lágyítja meg az egyes ember nehéz sorsa, az is könnyen beláthatja, hogy mindez a társadalombiztosításra és az egészségügyi rendszerre nehezedő nyomás növekedésében, kieső adó- és járulékbevételekben, alacsonyabb szintű fogyasztásban, végső esetben pedig társadalmi feszültségekben és akár a közbiztonság romlásában nyilvánul meg. Az egyének szegénysége így a gazdaság egészét visszafogja: így lesz az egyéniből társadalmi probléma, az egyedi sorsból közösségi teher. A szegénység csökkentése ezért legalább annyira össztársadalmi érdek, mint amennyire alapvető erkölcsi kötelesség.

De pontosan hány magyar emberről is van szó, amikor szegényekről beszélünk? A számok azt mutatják, hogy bár az elmúlt bő évtizedben komoly eredményeket sikerült elérni a szegénység csökkentésében (a súlyos anyagi nélkülözésben élők aránya például kevesebb mint a felére csökkent), még mindig óriási tömeg él nehéz körülmények között. Az Egyensúly Intézet 2024-es szegénységkutatása alapján az összes nagykorú magyar közel fele (45 százaléka) a szűkös megélhetéshez minimálisan szükségesnek tartott, fejenkénti havi nettó 250 000 forint alatti összegből próbál kijönni. Közel egyharmad (32 százalék) nem tudna fedezni egy váratlanul jelentkező, százezer forintos kiadást, és majdnem ugyanennyi magyar (29 százalék) számára komoly problémát okoz a fűtésszámla kiegyenlítése, egynegyedük (24 százalék) pedig nem engedheti meg magának, hogy minden második napon húst vagy halat tegyen a családi asztalra. Ebben és más felmérésekben is egyfelé mutatnak az adatok: alsó hangon a magyarok negyede-harmada, vagyis hozzávetőlegesen 2,5-3 millió honfitársunk biztosan szegénynek tekinthető.

Forrás: Eurostat

? Mi nem működik?

A szegénység tartós csökkentése összetett feladat, amely szinte az összes szakpolitikai területet érinti, az oktatástól a gazdaságpolitikán át a várostervezésig. Az elmúlt másfél évtized tapasztalatai mindenekelőtt azt igazolják, hogy a szegénység elleni küzdelem leghatékonyabb eszköze a munkahelyteremtés, illetve a foglalkoztathatóságot is növelő, jó minőségű oktatás. Ugyanakkor az, hogy Magyarország egyszerre éllovas a foglalkoztatásban és sereghajtó a szegénységben, arra is rávilágít, hogy a munkahelyteremtés szükséges, de nem elégséges feltétel. Számos olyan élethelyzet akad ugyanis, amikor a méltó megélhetés biztosítása a hatékony álláskeresésnek is az előfeltétele – nem beszélve azokról, akiknek egészségi állapotuk vagy túl alacsony képzettségük miatt gazdasági fellendülés idején sincs esélyük elhelyezkedni a munkaerőpiacon. Az ő megsegítésükhöz elengedhetetlen egy jól működő szociális rendszer.

A magyar segélyezési rendszernek ma két fő problémája van. Egyrészt rendkívül szűkmarkú: az EU‑n belül GDP-arányosan Magyarország költ a harmadik legkevesebbet szociális kiadásokra. Ráadásul ebből az összegből is aránytalanul sokat oszt vissza a felsőbb jövedelmi csoportoknak, vagyis a gazdagabbaknak. A szegényeknek jutó rész bajosan elegendő ahhoz, hogy valódi segítséget nyújtson.

Másrészt a magyar segélyezési rendszer szélsőségesen szétaprózott és túlbürokratizált, ezért rosszul célzott és hatékonytalan: nem áll össze egységes rendszerré, hanem a legkülönfélébb speciális élethelyzeteket próbálja célozni. Soktucatnyi okból lehet igényelni egyenként nagyon alacsony összegű, nemritkán mindössze néhány ezer forintnyi juttatást, miközben egyetlen olyan jogcím van, amiért nem jár segély: a jövedelmi szegénység. A jogosultságot ráadásul túlbonyolított hivatali útvesztőben kell kivívni, végtelen és sokszor kétes kimenetelű ellenőrzési-bizonyítási folyamat során. A magára hagyott igénylőnek ilyenkor olyan adatokat kellene precízen lepapíroznia az egyébként is túlterhelt hivatal előtt, amelyek egyébként minden további nélkül elérhetők lennének az állami adatbázisokban. Ez az átláthatatlan rendszer sokkal inkább kedvez a kiskapukat megtaláló ügyeskedőknek, mint a jellemzően alacsony iskolázottságú rászorulóknak.

Forrás: Eurostat

Összefoglalva: miközben az EU‑n belül Magyarországon az egyik legmagasabb a szegények aránya, addig a rászorulóknak fáradságos munkával, a legkülönfélébb jogcímek és kiegészítő körülmények igazolásával kell összerakosgatniuk a megélhetési költségeik fedezetét – amely így is túl gyakran nem éri el még a létminimum összegét sem. Pedig az állam jelentős összegeket költ segélyekre; de a szétaprózottság és a hatalmas bürokratikus költségek miatt a pénz szétfolyik a rendszerben, így nem képes valódi segítséget nyújtani a rászorulóknak.

! Mi a megoldás?

Úgy kell átalakítanunk a szegényeket célzó szociális juttatások rendszerét, hogy az megfeleljen három követelménynek: 1. a létminimum anyagi feltételeinek biztosításával nyújtson érdemi segítséget a mélyszegénység ellen; 2. átlátható és jól célzott rendszerben, minimális bürokratikus költségekkel legyen működtethető; 3. úgy segítsen a legkiszolgáltatottabbaknak, hogy eközben nem ösztönöz a munkavállalás ellen.

Minden nagykorú magyar állampolgárnak, aki a Nemzeti Adó- és Vámhivatal (NAV) adatai szerint a mindenkori létminimum összegénél kevesebb pénzből él havonta, automatikusan alapjuttatásban kell részesülnie, amely kiegészíti a jövedelmét a létminimum szintjére! A fokozatosság jegyében először a létminimum összegének 70 százalékáról indulhatnánk, hogy aztán a juttatás öt év alatt elérje a létminimum teljes összegét. Az alapjuttatás a ma létező segélyek szinte mindegyikét kiváltaná. Vagyis a száznál is többféle jogosultsággal és egyenként apró összegekkel operáló, óriási bürokratikus teherrel járó transzferek puzzle-jét egy jóval hatékonyabb, kifejezetten a jövedelmi szegénység enyhítésére célzott, minimális adminisztratív költséggel járó rendszer váltaná fel. Mindez az állami költségvetést alig terhelné nagyobb mértékben a jelenlegi rendszernél, de eközben jóval pontosabban érné el azon célját, hogy valóban a rászorultakat segítse. A bürokratikus költségek kiiktatásával és a rendszer hatékonyabbá tételével így még néhány százaléknyi „potyautas” (a valós jövedelmét eltitkolni képes igénylő) esetén is jobban járnánk.

Ez persze csak akkor igaz, ha az alapjuttatás összege nem hat a munkavállalás, vagyis a függő helyzetből való kitörés ellen. Ezért kell úgy beállítani az összegét, hogy miközben biztosítja a létminimumnak megfelelő feltételeket, kellő távolságban legyen a munkával megszerezhető legkisebb jövedelem összegétől, vagyis a minimálbértől. A cél az, hogy az új rendszerben is jobban megérje dolgozni, mint nem dolgozni, hiszen nemcsak az államnak, de az érintetteknek sem érdekük a függő helyzet fenntartása.

A rászoruló családokban élő gyermekek létbiztonságát és megfelelő nevelésük feltételeit külön támogatási formával kell biztosítani. Az új ellátási rendszerben ezért a gyermeket nevelők, eltartók a háztartás bevételétől függetlenül gyermekenként az alapjuttatás felének megfelelő, adó- és járulékmentes összegre lennének jogosultak. Lengyelországban egy hasonló rendszer bevezetésével két év alatt sikerült felére csökkenteni a gyermekszegénységet, annak minden járulékos kárával együtt. Egy ilyen változtatás csökkentené a gyermekek körében az alultápláltságot, a nem megfelelő ruházkodás miatt kialakuló egészségi problémákat és az egészségügyi ellátásokból való kirekesztettséget, továbbá javítaná az iskolai teljesítményt.

Az alapjuttatás kérvényezéséhez, a jogosultság megállapításához és a kiutaláshoz minden adat az állam rendelkezésére áll. Ezért fontos, hogy ne a rászorultaknak kelljen kezdeményezniük és igazolniuk a jogosultságot. A NAV automatikusan bírálhatná el és folyósíthatná az alapjuttatást, a piaci és szociális jövedelmek egységes hatósági nyilvántartása alapján. Az illetékes hivatalok, minisztériumok ma is működő nyilvántartását ennek érdekében össze kell kapcsolni az adóhatóság adathalmazaival. Általánosságban a lehető legkevesebb segélyezési elemet érdemes „manuálisan” ellenőrzött feltételekhez kötni, és minél többet a már rendelkezésre álló információkból automatikusan kiolvasható adatokhoz.

Az elektronikus utalás, vagyis a készpénz kiiktatása a szociális transzferek rendszeréből egyszerre csökkentené a bürokratikus költségeket, az érintettek stigmatizációját és a posták túlterhelődését, miközben megteremtené a hatékonyabb célzás lehetőségét (ehhez persze a pénzintézetekkel együttműködve csökkenteni kell a számlavezetés és a kártyahasználat költségeit). Az állam így jóval hatékonyabban lenne képes végrehajtani az általa kijelölt szociálpolitikai célokat, miközben a túlterhelt hivatalokban is értékes élőerő szabadulna fel.

Az, hogy a szegénységet belátható időn belül valószínűleg nem győzhetjük le véglegesen, nem azt jelenti, hogy tétlenül kell szemlélnünk magyarok millióinak küszködését a méltó megélhetésért, gyermekeik alapszintű eltartásáért vagy pusztán emberi méltóságuk minimumáért. A szegénység csapdájában rekedtek nem pusztán Magyarország „elpazarolt” erőforrásai – hanem a magyar nemzet részei. A magyarok közösségéről pedig kizárólag akkor lehet beszélni, ha nem fordítja el a szemét legkiszolgáltatottabb tagjairól…

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

HVG Könyvek, Budapest, 2026
Kiadóvezető Szabó Tibor Benjámin
Felelős kiadó Szauer Tamás
Szerkesztőségi vezető Besze Barbara

Szerkesztette:
Boros Tamás – Filippov Gábor

Projektmenedzser: Hungler Tímea
Borítótervezés: Földi Andrea
Ábrák: Dusik Mónika
Korrektúra: Takács Andrea

Elektronikus könyv Paulik László

www.hvgkonyvek.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – SIL Open Font License
Poppins – SIL Open Font License