A mű eredeti címe

Bortbytaren

Copyright © Anders de la Motte 2022

Published by agreement with Salomonsson Agency

Hungarian translation © Dobosi Beáta

© General Press Könyvkiadó, 2024

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

DOBOSI BEÁTA

ISBN 978 963 452 920 0

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő BALÁSSY FANNI

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

A Lélekvesztő

Ötéves korában egy tavaszi estén elszökött.

Az egyik pillanatban még az idősebb gyerekekkel játszott az erdőben, a következőben meg már bottal üthették a nyomát.

Az egész falu kétségbeesetten kereste az esőben és a hidegben. Egyre rekedtebb hangok kiáltozták a nevét, és vertek visszhangot a fenyők között. Mintha a föld nyelte volna el.

Sötétedés után, amikor már minden remény kihunyni látszott, egy sziklahasadékban találtak rá ázottan és lázasan.

Amikor megmentették, nem sírt és nem nevetett. Csak üres szemmel bámult maga elé. Nem tudta elmondani, mi történt vele, a tulajdon szüleit sem ismerte meg.

Legalábbis így mesélték neki.

Semmire nem emlékezett, csak úgy, ahogy régi mesékre emlékszik az ember. Történetekre, amelyeket annyiszor hallott, hogy a végén már majdnem valóságosnak hisz.

De csak majdnem.

A későbbi események azonban annál világosabban éltek az emlékezetében.

A sprőd kórházi lepedő, az együttérzőn mosolygó és suttogó fehér ruhás emberek, a hasogató fejfájás és a lázálmok, amelyekből csatakosan, dobogó szívvel ébredt. A hegy gyomrának sötét és nyirkos üregeiről, acélkapukról, láncokról, jeges rémületről és égő fájdalomról szóltak. Hetekig tartott, amíg kiheverte az agyhártyagyulladást, és kiengedték.

Idegennek érezte magát. Az anyjának kellett megmutatnia, hol a szobája. Vagy százszor megkérdezte, hogy tényleg itt lakik-e.

Csak sokkal később értette meg, hogyan függenek össze a dolgok. Miért nem emlékszik semmire a gyerekkorából az esetet megelőzően. Miért örvénylettek a fejében furcsa gondolatok, miért érzett sötét vágyakat.

Elcserélték.

Valaki más vette át az elszökött kisfiú helyét.

Egy fájdalomból és lázálmokból született teremtmény, aki ránézésre emberre hasonlít, de valójában szörnyeteg.

Ez az ő története.

PÉNTEK

Smilla

– Ez lesz az!

A fiú Smilla előtt fut az erdőben. A lány alig tud lépést tartani vele. Már legalább egy kilométert megtettek a csaknem teljesen benőtt erdészeti úttól, ahol a kocsit hagyták. Körülöttük a bánatos kék fenyvest aranyló októberi színekben pompázó lombos cserjék tarkítják. A nagyra nőtt szederbokrok vérvörös ágai beleakadnak a ruhájukba, és felsértik a bőrüket.

– Várj már meg! – kiáltja a lány.

A hegyoldalban csúszós a talaj a lehullott levelektől. Smilla térdre esik, a bőrszíj a nyakába vág. A fényképezőgép nehéz, de gyér fényben ezzel lehet a legjobb felvételeket készíteni.

Feltápászkodik. Lesepri a nedves leveleket a térdéről. A fiú már eltűnt a bokrok között.

Mit láthatott meg?

– M. M.! – kiált utána a lány.

A fiú kérte, hogy így szólítsa. Pedig szép neve van: Malik Mansur. Ugyanolyan lágy, mint a tekintete.

Hivatalosan már nem alkotnak egy párt. Nyár eleje óta szünetet tartanak, bár egyikük sem ügyel a látszatra. Mindketten kerülgetik a forró kását: Smilla rövidesen visszatér Párizsba.

Nyáron, amikor a lány szakított, M. M. éktelen dühbe gurult. Féltékenykedni kezdett, és rosszindulatú üzeneteket írogatott. Most azonban minden olyan, mint régen. Legalábbis majdnem.

Négy hónap alatt benőtt a feje lágya, férfiasabb lett, izgalmasabb.

Kissé talán még veszélyes is.

Most a szex is jobb. Sokkal jobb.

Lehet, hogy megismerkedett valakivel, amíg Smilla távol volt?

A lány látta ennek a jeleit, de nem akart kérdezősködni.

Egyszerűbb volt így.

– Smilla! – hallatszik M. M. hangja a bozótból.

A lány folytatja az útját. Most már a lába elé néz.

A hegy tetején síkká válik a talaj. Legalább ötven méter magasan vannak.

– Smilla!

M. M. a lány orra előtt bukkan ki a bokrok közül. Az arca ragyog, amit Smilla annyira szeret benne.

– Itt van, ni! – mutat a fiú egy alacsony épületre, amelyet úgy benőtt a növényzet, hogy alig lehet észrevenni.

Egy sivár betonbódéra hasonlít a rácsos ablakaival, amelyek mögött nincsen üveg. A helyét terméskövek töltik ki, ami Smillát a falsterbrói nyaraló kertjét körülvevő falra emlékezteti. Fogja a fényképezőgépet, és kattint néhányat.

– Kőszűrő – magyarázza M. M. megütögetve az egyik rácsot. – Ezek a létesítmény szellőzői. Pont ahogy mondta.

A hangja egyszerre feszült és izgatott.

Odahúzza Smillát az épülethez.

Amióta nem járnak, a fiú még inkább az urbex megszállottjává vált. Valószínűleg az egyetemi tanulmányai miatt. Az enyészet architektúrája. Legalábbis másról sem tud beszélni, csak erről. Meg a fantasztikus tanáráról, Martin Hillről.

Lehet, hogy az előadásokon ismerte meg az új haverját is, bár ebben a kérdésben lényegesen titkolózóbb.

A betonépítmény mögött az őskőzet átszakította a talajt. A roppant sziklákat moha borítja. A fényképezőgép lencséjén át csaknem elevennek tűnnek, ahogy várakozón ott gubbasztanak.

Smilla megborzong, amikor eszébe jut, milyen messze van a kocsi. Nehezen találnának vissza, ha történne valami.

Megtapogatja a kabátja zsebét. Nála van a telefonja. Csak nincs bekapcsolva.

M. M. kikapcsoltatta vele, amikor tankoltak. Megígérte a haverjának.

Mert ez az egész expedíció szupertitkos, magyarázta. Különleges.

– Ezt figyeld! – M. M. a bunker falára mutat. Egy része ferdén áll, és mögötte sötét nyílás sejlik fel. – Nyitva a kapu, ahogy mondta.

Smilla igyekszik osztozni a lelkesedésében, de képtelen lerázni magáról a kellemetlen érzéseket.

– Hogy is hívják a haverodat? – kérdezi.

– Melyiket? Hegyet?

– Hegy? Ez meg milyen név?

M. M. vállat von.

– Alig néhány hónapja ismeritek egymást – folytatja Smilla –, és mégis elárulta, hol ez a fantasztikus hely, ahol barlangi eső esik?

M. M. nem hallja a kérdést, vagy elengedi a füle mellett. Teljesen leköti, hogy megvizsgálja a kaput. Betonból készült, és van vagy fél méter vastag.

A nyílás keskeny, és Smilla egy futó pillanatig abban reménykedik, hogy nem férnek be.

De M. M. ezúttal is megállíthatatlan. Leveszi a hátizsákot, és átfurakodik.

– Gyere! Te is beférsz.

Smilla habozik.

A számítógépe otthon tele van a korábbi expedíciók képeivel. Bezárt gyárak, elhagyatott házak, elfeledett helyek. Pont, mint ez.

Barlangi eső azonban nincs közöttük. Ilyesmit csak néhány föld alatti helyen látni, ahol olyan sajátságos klimatikus viszonyok uralkodnak, hogy a pára látható cseppeket alkot a levegőben. M. M. tudja, hogy a fél karját odaadná, ha lefényképezhetné. Mégis tétovázik.

Nem zöldfülűek, hoztak mobiltelefont, zseblámpát, tartalék akkumulátorokat. De van valami ebben a helyben, az erdőben, a hegyben, a gubbasztó sziklákban, a súlyos betonkapuban, amitől Smilla rosszul érzi magát.

És M. M. haverjában. Abban a Hegy nevűben.

Teljesen hétköznapi szó.

Mégis furcsán cseng a fülében.

Hegy.

Megint a sziklákra pillant. Olyanok, mint a koboldok egy régi mesekönyvből. Ősi hegyi lények. Gonoszak.

– Gyere már!

M. M. kinyújtja a kezét a nyíláson. A hangja türelmetlen, a sötétben derengő arca ideges.

Smilla még mindig vacillál. A legszívesebben sarkon fordulna, és visszamenne a kocsihoz. Bekapcsolná a telefonját, és felhívna valakit, az anyját, az apját, a nővérét, bárkit, csak hogy más hangját hallja. Elmondaná, hol van, és hogy most rögtön haza akar menni.

De aztán M. M. arckifejezése megváltozik. Azt a mosolyát villantja rá, amely annyira hiányzott neki, és amely mindig meglágyítja a szívét.

– Gyere! – mondja a fiú meleg hangon.

A lány még egy pillanatig habozik.

Aztán megfogja a fiú kezét, és hagyja, hogy behúzza a nyíláson.

A hely szűkös. Falak, föld, plafon. Minden szürke beton.

A kapu belső felén egy nagy, rozsdás fémkerék trónol, amely a zárat működteti. Van benne valami, ami zavarja Smillát, amitől még kellemetlenebbül érzi magát.

Úgy látszik, M. M. mindebből semmit sem vesz észre.

– Látod? – kérdezi izgatottan, és végigvilágít a zseblámpával a falakon. – Sehol egy falfirka. Még senki nem járt itt! A lenti bejárat le van zárva, csak itt lehet bejönni.

Smilla összeszorított fogakkal bólint.

A helyiség közepén egy lyukból egy szürke létra kandikál ki.

A lány levilágít.

Nedves légáramlat csapja meg. Víz, kő és fém szagát hozza. A hegy lehelete. Valahol egy urbexfórumon olvasta, és megtetszett neki a kifejezés. Mintha a hegy élőlény lenne. De most, hogy beszívja a mélyből felszálló szagot, már kevésbé érzi hívogatónak. Néhány méterrel lejjebb egy ugyanilyen helyiséget lát. A padló közepén ott is lyuk tátong, amelyen át a létra tovább vezet lefelé a sötétbe.

– Gyerünk!

M. M. a nyakában lógó madzagra akasztja a zseblámpáját, megragadja a létrát, és elkezd lefelé mászni.

Smilla megint tétovázik. A kapura sandít. Van valami abban a nagy kerékben, amit nem tud megfogalmazni. Valami, ami nem hagyja nyugodni.

De M. M. már leért, és ő nem hagyhatja, hogy egyedül másszon tovább.

Megfogja a létrát, és követi.

A fém hideg, és barna foltok tarkítják, ahol a rozsda beette magát a galvanizált felületbe.

Egyre szaporábban ver a szíve.

M. M. csak egy pillanatig tanulmányozza a helyiséget, ahová érkeztek. Gyorsan körbevilágít, mielőtt folytatná az útját. Egy szinttel lejjebb már sziklák alkotják a falakat, nem beton. Ez a terem néhány négyzetméterrel nagyobb, mint a bunker, de teljesen üres. M. M. már a létrán kapaszkodik lefelé a sötétbe a következő lyukban.

A hegy hallgat. Csak az ő neszezésük és lélegzésük üt zajt.

A következő terem még egy kicsit nagyobb. M. M. figyelmét itt sem kelti fel semmi. A hegy lehelete egyre erősebb lesz. A fényképezőgép a létrának ütődik, ezért Smilla kénytelen átvetni a vállán.

– Állj már meg egy kicsit!

M. M. megtorpan néhány méterrel alatta.

– Mi van?

– Semmi, de nem szusszanhatnánk egyet? Hová rohanunk? Körül se nézünk.

– Mindjárt leérünk az alagútba. Már látom az alját.

Választ sem várva megy tovább.

Smillának nincs más választása, követi.

A negyedik teremben a létra a plafon és a padló között félúton véget ér. Kénytelenek leugrani.

– Levágták az alját – állapítja meg M. M., miközben segít a lánynak. – Biztos azért, hogy ne lehessen lejönni.

Smilla kifújja a levegőt. Innen nem jutnak tovább, ami egyszerre tölti el megkönnyebbüléssel és csalódottsággal. Körülnéz. Ez a terem körülbelül háromszor akkora, mint a bunker, a sziklafalon csorog a víz.

– Nézd!

M. M. a földben tátongó lyukra világít, ahol a létrának kellene lennie.

Két fényes rúd áll ki, amelyet Smilla eddig észre sem vett. Eltart néhány pillanatig, mire rájön, mit lát. Egy másik létrát, amely sokkal újabb, és alumíniumból készült.

A kellemetlen érzések visszatérnek.

– Várj! – mondja megint, de M. M. már elindult lefelé. Mire Smilla odaér a lyukhoz, már el is tűnt. – M. M.! Várj!

A fiú a füle botját sem mozdítja.

A hegy lehelete már olyan erős és nyirkos, hogy Smillának meg kell törölnie az orrát a kézfejével.

– Hűha! – kiáltja M. M. – Gyere! Ezt látnod kell.

Az alumíniumlétra nagyjából öt méter hosszú. Egy pocsolyában ér véget az éles kövek között.

Ez a terem nagyobb, mint a többi. Itt-ott sziklák és rozsdás, deformálódott fémdarabok hevernek benne. Az egyik rövidebb oldalán járat nyílik, amelyből a hegy nyirkos lehelete áramlik Smilla irányába, majd a plafonban tátongó nyíláson át utat tör magának felfelé.

M. M. már átbújt. Látni a zseblámpája fényét a túloldalról. A kiáltása izgatottan visszhangzik.

– Mozogj már, Smilla!

Az átjáró erősen lejt. A lány majdnem elbotlik a kirobbantott kövekben, amikor átér.

Levegő után kapkod. Egyszeriben mintha minden kétségét és aggodalmát elfújták volna.

– Na, mit szólsz? – kérdezi M. M. azzal a mosolyával, amelyet Smilla annyira szeret.

A járat, amelyről azt hitték, vasúti alagút, valójában egy hatalmas, hosszan elnyúló barlang. Van vagy száz méter, és a végén egy masszív kőkapu dereng a zseblámpájuk fényében.

A magassága úgy tíz méter lehet. A falakat, amelyeken csorog a víz, részben beton, részben szikla alkotja. A földet is víz borítja, amelyből itt még kiállnak a sínek, de a kapunál már eltűnnek a felszín alatt.

Helyenként kövek bukkannak ki belőle, amelyek valószínűleg a plafonról és a falakról potyogtak le. A jobb oldalon rakodórámpa és két rozsdabarna acélajtó. De Smillát nem az ajtók, a sínek vagy a kapu nyűgözi le, hanem a levegő.

A természetes huzat az átjáró felől olyan erős, hogy a barlangban örvénylik a hideg, nyirkos levegő.

Apró, de jól látható cseppek kavarognak a zseblámpáik fényében.

– Barlangi eső – suttogja Smilla áhítatosan.

– Én megmondtam – vigyorog M. M. – Hegy betartja az ígéretét.

Smilla leteszi a zseblámpát egy kiszögellésre, és elkezd fényképezni.

– Világíts oda! – kéri M. M.-et. – Menj fel a rámpára!

Miközben fotózik, a fiút utasítgatja, hová álljon a lámpákkal.

M. M. egy idő után beleun a fényképészsegéd szerepébe, és az acélajtókat kezdi tanulmányozni.

Smilla folytatja a fényképezést. Kevés a fény, ezért folyton át kell helyeznie a lámpákat, és be kell állítania a gépet, hogy a felvételek olyanok legyenek, amilyeneket szeretne.

Ki fogja nagyítani őket. Lehet, hogy ki is teszi a hálószobájában Párizsban.

Egy fojtott hang zavarja meg.

Olyan, mint egy sikoly.

A tekintetével M. M.-et keresi, de sehol nem látja.

Csak ekkor veszi észre, hogy a bal oldali acélajtó nyitva áll.

– M. M.! – A kiáltása visszhangot ver a barlangban. – Malik!

Nem kap választ. Megborzong, és nem csak a hidegtől.

Megint meglepik a kellemetlen érzések, ezúttal kétszer olyan erősek.

A nyitott ajtóra mered, a küszöbön túl ólálkodó sötétségre.

Hirtelen rájön, mi zavarta már fent is.

A betonkapun belül volt a nagy kerék.

Kívül nem volt rajta semmi.

Akárki nyitotta ki, belülről tette. Résnyire, hogy beférjen egy ember. Mint valami csalétek.

És M. M. haverjának a neve Hegy.

Smilla egyszeriben ellenállhatatlan vágyat érez, hogy elmeneküljön. Jéghideg borzongásként fut végig a testén. Az acélajtó mögötti áthatolhatatlan sötétség csak fokozza. A szíve vadul kalapálni kezd.

Most rögtön ki kell jutnia innen.

Visszafutni a létrához, és a lehető leggyorsabban felmászni a fényre.

Mást sem akar.

De a józanabbik énje azt súgja, hogy M. M. talán megsebesült. Lehet, hogy ott fekszik az ajtó mögött, és segítségre van szüksége. Minden perc számít.

– M. M.! – kiáltja újra.

A visszhang válasz nélkül hal el.

Előveszi a telefonját, és bekapcsolja, ami természetesen jó nagy butaság. A meggondolatlan cselekedet másodperceket rabol el, és végül kénytelen belátni, hogy a hegy belsejében nincs térerő.

Elteszi a készüléket, és összeszedi magát.

Lassan elindul a sötét ajtónyílás felé.

Gyenge, áporodott szag csapja meg, amilyet még nem érzett. Mintha a hegy lehelete megváltozott volna. Erősebb és nyersebb lett.

Ez megijeszti, és meggyőzi arról, hogy ez egy félelmetes hely.

Gonosz.

De nem tehet mást, megy tovább.

Be a sötétbe.

HÉTFŐ

Asker

Leo Asker rossz érzéssel ébred. Valami baljós sejtelemmel, hogy kellemetlenség fogja érni.

Komoly dolog, amelyre nem volt ideje felkészülni.

Elképzelhető, hogy az új esetével függ össze.

Egy fiatal pár múlt pénteken nyom nélkül eltűnt.

Ugyanakkor nem ez az első ilyen ügye, de korábban sosem volt benne ez a világvégeérzés.

Csinál száz fekvőtámaszt és felülést a hálószobában, az érzés azonban nem akar tágítani. A sötét és borús idő is felerősíti.

Még csak október van, a fák a parkban őszi színekben pompáznak.

Rendes körülmények között szereti ezt az évszakot.

A levegő tiszta, a vadludak V alakban húznak a magas ég alatt.

De a ma reggeli hideg meg a szitáló köd a gyomrát összeszorító érzéssel együtt azt súgja, hogy készül valami.

A skånei tél csontig hatoló szelet és jeges esőt szokott hozni. Utálja a telet, utál fázni.

Fázott ő már egy életre eleget.

Fontos, hogy megkeményedjen az ember, mondogatta Para Per. Mert a rossz közérzet meg a fájdalom nem más, mint lustaság, amit ki lehet űzni a testből.

Nem csoda, hogy Para Per jut az eszébe. A világvégeérzés Per terepe. Az ő eleme.

A nagy ház nem Leóé, csak vigyáz rá, amíg az itt lakó család külföldön van. Az egyik vendégszobában alszik.

A ház öreg és fényűző, milliókba került a felújítása.

Réztető, erkélyek, halszálkaparketta és stukkók.

A tóra néző panorámaablakok.

Asker keveset tartózkodik itt. Későn ér haza, korán megy el. Jobb szereti így.

Tűzforró vízben tusol le a gőzkabinban, farmert, inget és zakót húz. Felhörpint egy eszpresszót a hatalmas konyha márványpultjánál állva, miközben megnézi Smilla Holst Instagram-oldalát.

Sem ő, sem a barátja nem frissítette az állapotát. Csak a pénteki szelfi van fent, amely egyben az utolsó életjel is.

A rendőrséget Smilla családja riasztotta szombat este, amikor a lány már egy napja nem vette fel a telefonját. A nyomozás szinte azonnal megindult, ami eltűnéses ügyekben ritkaságszámba megy.

A Holst család azonban olyan gazdag és befolyásos, hogy egész Malmö ismeri.

A rossz érzést a kávé sem oszlatja el. Apránként hasogató fejfájásba megy át. Asker bekap két fájdalomcsillapítót, majd bekapcsolja a riasztót, és bezárja a házat. Felteszi a fejhallgatóját meg a kapucniját, hogy a zene mindenestül kitörölje a fejéből Para Pert.

– Jó reggelt, Leo! – rikkantja a kutyás ember, miközben Asker elhalad mellette az elővárosi vonat felé. – Megint hétfő. Új hét, új lehetőségek.

Asker nem hallja, a szájáról olvassa le a szavakat. Ez az egyik különleges képessége, amelyet Para Pernek köszönhet. Bár ez esetben nem valami nagy kihívás. A fickó négy szófordulatot szokott használni, és ez a hármas számú.

Asker magára erőltet egy udvarias mosolyt, és integet, de nem áll meg, csak a csuklójára mutatva jelezi, hogy siet. A fickó özvegy, a fasor végén lakik az egykori kapusházban, és ezzel Asker legközelebbi szomszédja.

Az a fajta, aki rosszul viseli a magányt, és idegenekkel folytatott csevegéssel igyekszik oldani.

Hét óra van, a nap még nem kelt fel, a peron félig üres. A köd eltompítja a vonat fékjeinek csikorgását.

Amint felszáll, és leveszi a kapucniját, megérzi a cigarettaszagot.

Egy hosszú hajú, bőrdzsekis, szakadt farmeres férfi felől jön. A fickó borostás, a fülében karikák, a csuklóján bőr karkötő, a nyakán tetoválás. Akkora terpeszben ül, mint akinek kaktusz nőtt a két lába közé.

Azonfelül, hogy zavartalanul dohányzik, még részeg is. Vagy szokatlanul korán kezdte, vagy – és ez a valószínűbb – olyasvalakinél töltötte az éjszakát, aki egy még félreesőbb helyen lakik a vasútvonalon.

Előtte egy huszonéves kalauz áll, akinek a férfi nagy hangon magyarázza, hogy ő bizony ott dohányzik, ahol akar.

A többi utas kifelé bámul az ablakon, vagy a telefonját nyomkodja. Vaknak és süketnek tetteti magát, mert nem akar belekeveredni: svéd nemzeti sport.

Asker kikapcsolja a zenét, oldalra billenti a fejét, és tetőtől talpig végigméri a férfit. Ötven körüli, alig egy méter nyolcvan centi, nagyjából kilencven kiló, vagyis tízzel több a kelleténél. Magabiztos, hozzá van szokva, hogy elég megemelnie a hangját, és eléri, amit akar. Nagy bunyósnak hiszi magát, de határozottan nem úgy mozog, mintha az lenne.

– A szerelvény nem indul el, amíg el nem nyomja. – A kalauz próbál határozott hangon beszélni.

A férfi észreveszi, hogy fél, és élvezi a helyzetet.

– Szarok bele! – vigyorog, és a nő arcába fújja a füstöt.

Asker sóhajt egyet. Lehúzza a fejhallgatót a nyakába, és odalép.

– Nyomja el! – mutatja fel a rendőrigazolványát.

A férfi szeme összeszűkül. Asker szabályosan látja, ahogy a fogaskerekek forognak az agyában. Miután végigmérte, döntésre jut.

Harmincas, szőke, rövid hajú rendőr, aki túl magas és széles vállú ahhoz képest, hogy nő. Az egyik szeme kék, a másik zöld. Az elváltozást heterokrómiának hívják, de ezt a férfi természetesen nem tudja. Ráadásul teljesen leköti, hogy a testét mustrálja. Asker látja rajta, ahogy összegzi a megfigyeléseit, egybeveti az önmagáról kialakított túlzó képével és a részegségével, majd a várt következtetésre jut.

– Szia, szivi! – vigyorodik el nikotinsárga fogakkal. – Kár, hogy nem minden rendőr ilyen.

Megpaskolja a combját.

– Az a helyzet, bébi, hogy az öreg Jocke nem gyullad be egykönnyen, úgyhogy ha azt akarod, hogy elnyomja a cigijét, erősítést kell hívnod. A másik megoldás, hogy megvárod, amíg elszívja.

A szájához emeli a cigarettát, és kacsint egyet.

Askert nem az bosszantja, hogy Jocke alábecsüli, vagy elavult nézeteket vall a nőkről, hanem hogy egyes szám harmadik személyben beszél saját magáról.

Ráadásul Askernek a feje is fáj, amitől még alacsonyabb lesz a már amúgy is alacsony tűrésküszöbe.

Minden előzetes figyelmeztetés nélkül kiveri a férfi kezéből a cigarettát, megragadja a karikás fülét, és jó erősen megszorítja.

Jocke teste sokkal előbb reagál a fájdalomra, mint az agya, és mindent elkövet, hogy csökkentse. Mielőtt még észbe kapna, felemelkedik az ülésről, és berogyasztott térddel végigbotladozik a kocsin, miközben az egyik kezét még hátra is csavarják.

– Mi az iste… – Csak ennyit bír kinyögni, mielőtt kirúgják alóla a lábát, és megalázó módon dob egy hasast a vizes peronra.

Néhány álmos utas a kamerát keresgéli a telefonján, de már elkéstek.

Jocke feltápászkodik. Az arca lila, a keze ökölben. Asker az ajtóból figyeli.

A fickónak két választása van: vagy megpróbálja erőszakkal kiköszörülni a tekintélyén esett csorbát, vagy lenyeli a keserű pirulát, és úgy tesz, mintha ez a kínos közjáték meg sem történt volna.

Asker kérdőn felvonja a szemöldökét, hogy megsürgesse a döntést.

Jocke tétovázik. Összeszorítja és kinyitja az öklét meg a száját. Igyekszik elhatározásra jutni, de most, hogy így megingott az önbizalma, a két eltérő színű szem elbizonytalanítja. Asker leolvassa az arcáról, milyen kérdésekkel viaskodik.

Ki ez a nő, mi ez a nő? Hogyan viselkedjen vele?

Mielőtt még Jocke döntésre jutna, az ajtók bezárulnak, és a vonat elindul. A fickó összeszedi a bátorságát, a szerelvény után rohan, és az ablakon dörömböl. Hülyeségeket kiabál, hogy mentse az önérzete utolsó morzsáit, amíg el nem nyeli a köd.

Asker leül, és felteszi a fejhallgatóját.

Az utasok csalódottan engedik le a telefonjukat.

– Köszönöm – súgja a kalauz, mire egy biccentést kap válaszul.

Úgy tűnik, a fiatal nő mondani akar még valamit, de Asker már elindította a zenét, és elfordult.

Asker

Malmö inkább gyakorlati, mint stratégiai okokból épült a láp és a tenger közé ékelődő homokzátonyra. A heringek és a velük járó kereskedelem miatt.

Aztán a tizenhetedik században, amikor Skåne gazdát cserélt, határváros lett. A láptól bástyákkal és hosszú vizesárokkal határolták el, amelyek a tengerbe torkolltak, és bevehetetlen, megerősített szigetté változtatták a várost.

Kétszáz évvel később rohamos növekedésnek indult. A védműveket lebontották, a vizesárkot csatornává alakították.

A kis tavakat meg a lápot, amely egykor körülvette, lecsapolták, és új városrészeket építettek a helyükre. Az egyik ilyen Rörsjöstaden, ahol a rendőrség található.

Az épület az Exercisgatan és a Drottninggatan kereszteződésében áll, és rálátni belőle az északnyugati irányba induló, majd a tengerbe visszatérő csatornára.

Az elmúlt években a negyedet fogda, járásbíróság, ügyészség és gazdasági bűnözés elleni hivatal építésével hatalmas jogi központtá alakították. Talán mivel a terület egykor láp és tengerfenék volt, a hideg és a nedvesség néha bekúszik a kapukon és az ajtókon. Különösen az ilyen napokon, mint ez a mai, amikor a tenger felől fúj a szél.

A súlyos bűnözés elleni ügyosztály a legfelső, hatodik emeleten székel, ahonnan látni a háztetőket és a vizet. Üvegfalak, nagy képernyők, tompított világítás. A sötét padlószőnyeg elnyeli a levegőben vibráló telefoncsörgést. Semmivel sem fukarkodtak, még a tágas teakonyában üzemelő kávéfőző is csúcsminőség.

Asker lassan négy éve dolgozik az ügyosztályon, rövidebb ideje, mint a legtöbben, de már a csoportvezetőségig vitte. Úgy számol, hogy néhány éven belül ő lesz az osztály feje. Nem minden kollégája van elragadtatva a gondolattól.

Megáll a modern eligazítóban. Ennek a többi irodától eltérően nincsenek a városra néző ablakai, csak egy, az egész épületen végigfutó üvegfala a nagy átrium felé.

A széksorokban tizenöt rendőr foglal helyet. Sok közöttük az új arc, akiket minden bizonnyal más osztályokról kértek kölcsön, ami meglepi Askert.

Kilenc előtt egy perccel befut az osztályvezető is, és leül a leghátsó sorba. Vesna Rodic a negyvenes éveit tapossa, kövérkés, és egy fejjel alacsonyabb Askernél. Rendes körülmények között nem avatkozik bele egy ilyen nyomozásba, amit Asker igencsak nagyra értékel.

Asker elindítja a prezentációt, kihúzza magát, és megköszörüli a torkát.

– Jó reggelt! Az újaknak mondom, hogy Asker felügyelő vagyok, csoportvezető. Jelenleg egy feltételezett emberrablási ügyön dolgozunk, két eltűnt személyt keresünk.

Megnyomja a távirányító egyik gombját, mire a háta mögött a roppant nagy képernyőn feltűnik a két fiatal szelfije.

– Smilla Holstot és Malik Mansurt. Az eltűnésüket Smilla szülei jelentették be szombat este. Az utolsó életjel egy péntek reggeli poszt a közösségi médiában, ami azt jelenti, hogy nagyjából három napja veszett nyomuk.

Felsorolja az ismert tényeket, jobbára az újonnan érkezettek kedvéért.

– Mindkettőjük telefonja ki van kapcsolva péntek óta. Természetesen figyeljük őket, hátha bekapcsolják. Bekértük az adatokat a szolgáltatóktól, de ahogy azt sokan tudják, ez a folyamat… – Rövid szünetet tart. – …elég hosszadalmas – teszi hozzá fanyar mosollyal. – A korábbi tapasztalatok alapján úgy vélem, hogy csak a hét vége felé kapjuk meg őket.

Újabb szünet, a kollégák egy emberként nyögnek fel.

Új kép, ezúttal csak Smilláról. Dekoratív lány: világos bőr, göndör, szőke haj, kék szem. Az orrán szeplők, amelyek néhány év múlva biztos eltűnnek. Afféle ártatlan szépség, amilyen csak tizenhét és húszéves kora között lehet az ember.

– Smilla Holst tizenkilenc éves – folytatja Asker. – Tavasszal érettségizett, jelenleg Párizsban tanul. Az őszi szünetre utazott haza. A szülei limhamni házába van bejelentkezve. Szorgalmas, ambiciózus, kitűnő tanuló. A szülők szerint jó a kapcsolatuk, és nem tartják valószínűnek, hogy a lányuk szándékosan tűnt el.

– Mind ezt mondják, mert nem szívesen ismerik be, hogy rossz szülők, és semmit sem tudnak a gyerekükről.

A közbeszólót Johan Eskilssonnak hívják, és nem Johannak, hanem Eskilnek szólítják.

Néhány évvel idősebb Askernél, és néhány centivel alacsonyabb, ami dühíti, mert az a fajta, akit dühít az ilyesmi.

A haja szokás szerint gondosan nyírva, a képe frissen borotvált. Arcszesz és egy olyan krém illatát árasztja, amelyet a kedvenc influenszere ajánlott. Ahogy a frizurát, az inget, a nyakkendőcsomót, a hüvelykujjra való gyűrűt, a karórát, de talán még a lízingelt sportautót is, amellyel pilatesre jár.

Eskil, a detektív, ahogy a Tinderen nevezi magát, kiváló rendőr, legalábbis a saját véleménye szerint.

Mert neki mindenről megvan a véleménye. Például arról, hogy Asker helyett neki kellene csoportvezetőnek lennie.

Asker elengedi a füle mellett a megjegyzést, és képet vált, amely egy sötét, göndör hajú, markáns arcú, bársonyos tekintetű fiatalembert mutat. Ő is szinte valószínűtlenül jól néz ki.

– Malik Mansur, becenevén M. M., huszonegy éves. Egy egyszobás lakásban lakik Värnhemben, másodéves építészhallgató a Lundi Egyetemen. Őt is szorgalmasnak írták le a szülei…

– Na persze… – vigyorog Eskil, mire a kollégák egyetértően hümmögnek.

Eskil ma szokatlanul elemében van. Az első sorban ül a támogatói gyűrűjében, vagyis a legmacsóbbak között, akik tökös vezetőt szeretnének a szó szoros értelmében.

– Eskil arra utal, hogy Mansurnak priusza van – mondja Asker. – Néhány éve elítélték kábítószerrel való visszaélésért, nyáron pedig egy malmői nehézfiú autójában látták.

– Így van – bólogat Eskil elégedetten. – Ha engem kérdezel, erre kellene keresgélnünk.

Asker fáradtnak érzi magát.

– De nem kérdezlek, Eskil – feleli. – És amíg nem kérdezlek, örülnék, ha megkímélnél minket a felbecsülhetetlen értékű megjegyzéseidtől.

Rászegezi az eltérő színű szemeit. Eskil támogatáskérőn körülnéz, de mind a klikkje, mind a többiek kerülik a tekintetét. Tudják, hogy inkább a szó szoros értelmében tökös, mintsem átvitt értelemben.

– Ezer bocs – motyogja.

Asker megint képet vált. Ismét a szelfi jelenik meg.

– Ahogy már említettem, ez a péntek reggeli szelfi Smilla Instagram-oldalán az utolsó életjel, és egyúttal a legfrissebb kép is.

A két fiatal egymáshoz nyomja az arcát, és boldogan néz a lencsébe. Amennyire látni, kényelmes ruházatot viselnek. Pólót és túrakabátot: a fiúé fekete, a lányé türkiz. Smilla nyakában egy fényképezőgép szíja, a hátuk mögött Malik fekete kocsijának a motorháztetője.

Új kalandok, szól a felirat, utána pedig: #szerelem.

– Smilla és Malik járt néhány évig – folytatja Asker. – Egy közös barátjuk buliján ismerkedtek meg. Smilla nővére szerint nyáron szakítottak, mielőtt a lány Párizsba ment tanulni, de kapcsolatban maradtak. A fotót elnézve újabban felmelegítették a viszonyukat.

Megint fotót vált. Két komoly képű férfi jelenik meg, látszik rajtuk, hogy apa és fia.

– Balra Smilla apja, Tomas Holst, aki az Arkadia Ingatlan ügyvezetője. A céget az apja, a jobb oldalon látható Eric Holst alapította, aki jelenleg is a többségi tulajdonosa és igazgatótanácsi elnöke. Ezt azért mondom…

Szigorú pillantást vet Eskilre, hogy ne merje egy újabb közbeszólással félbeszakítani, de úgy tűnik, a kolléga tanult az eddigiekből.

– …mert a Holst család a legtehetősebb és legismertebb família Malmőben. Csaknem az összes sportklub legnagyobb szponzora. Ezért nem zárhatjuk ki, hogy zsarolási ügyről van szó, ugyanakkor szeretném hangsúlyozni, hogy eddig még nem követeltek váltságdíjat tőlük. Egyelőre bánjunk csínján az elméletekkel!

Eskil odasúg valamit a mellette ülő nőnek, mire mindketten elvigyorodnak, de nagyon úgy fest, hogy nem akarja közkinccsé tenni az aranyköpését.

– Zárásként elmondanám, hogy körzet minden járőrének kiküldtük a személyleírásukat, és köröztetjük Malik Mansur kocsiját, amely szintén látható a fényképen. Egy fekete Golf GTI, egyedi, MM-es rendszámmal.

Asker berekeszti az eligazítást, és kiosztja a feladatokat: a családtagok kihallgatását, a banki adatok bekérését, a baráti kör feltérképezését és az évfolyamtársak felkutatását.

Amikor befejezi, Vesna Rodicra pillant, nincs-e valami hozzáfűznivalója, de csak egy kurta biccentést kap.

– Akkor hát munkára fel! Hívjanak, ha van valami jelentenivalójuk!

Megköszöni a figyelmet, és elindul az irodája felé. Eskil és a támogatói ott maradnak, összedugják a fejüket Eskil telefonja felett, és izgatottan sutyorognak. Van valami a testbeszédükben és a mosolyukban, ami zavarja Askert, és felerősíti a korábbi rossz érzéseit. Mintha készülne valami. Mintha olyan veszély leselkedne rá, amelyről még nincs tudomása.

Leül az íróasztalához egy csésze kávéval, és megnézi Smilla Instagram-oldalát. Malik is fent van az Instagramon, de a többi közösségi oldalához hasonlóan ezt sem frissítette már jó ideje.

Smilla azonban szemlátomást igen aktív.

Az elmúlt fél évben rengeteg képet töltött fel Párizsról: nevezetességeket, tantermeket, bárokat ábrázoló fotókat. Mindenhol emberek veszik körül, a hozzászólásokban hemzsegnek a hangulatjelek, buzog az életöröm. Egészen a péntek reggeli fotóig.

Akkor eltűntek. Két jól szituált, Z generációs fiatal, aki mobiltelefonnal a kezében született. Ez nem jelent semmi jót.

Asker megdörzsöli a halántékát. A fejfájás és a világvégeérzés nem tágít.

Rezeg a telefonja.

Átjönnél, kérlek?

Kihúzza a felső íróasztalfiókot, ahol a fájdalomcsillapítót tartja. Bevesz kettőt a kávéval, aztán felkel, és elindul.

Vesna Rodic irodája kétszer akkora, mint az övé, és az épület sarkában helyezkedik el. A falakat oklevelek, háromszög alakú zászlócskák és csoportképek borítják. Ha az ember az egyik saroktól a másikig átböngészi őket, végigkövetheti Rodic teljes rendőri pályafutását. Minden egyes fokot a ranglétrán.

Öt éve vezeti a súlyos bűnözés elleni ügyosztályt, ambiciózus, népszerű és nagy tudású. Az elmúlt hónapokban felrebbent a hír, hogy hamarosan előléptetik.

– Szia, Leo! – üdvözli a nő a szokásos, barátságos, visszafogott módján. – Csukd be az ajtót, és ülj le, kérlek!

– Eskilről van szó? – kérdezi Asker, miközben helyet foglal. – Tudod, milyen. Rövid pórázon kell tartani a klikkjével együtt. Követő, nem vezető. A gond az, hogy ő ezt nem tudja.

Rodic csüggedten megrázza a fejét.

– Emlékszel, mit mondtam a nyilvános megszégyenítésről? Ettől nem fog nőni a tekintélyed.

– Tényleg? – vonja fel Asker az egyik szemöldökét. – Legalább ötven férfi főnököt tudnék mutatni ebben az épületben, aki rácáfol erre. Határozott vezetőket, akik nem finomkodnak.

Az utolsó mondatnál ironikusan idézőjeleket rajzol a levegőbe, amitől Para Per biztosan a falra mászna.

A főnöke sóhajt egyet.

– Ezt már százszor átbeszéltük, Leo. Jó rendőr vagy. Nagyon jó. De ha karriert akarsz csinálni, például bele szeretnél ülni ebbe a székbe… – Elhallgat, és jelentőségteljesen Askerre pillant. – …meg kell találnod a hangot azokkal az emberekkel is, akik nem olyan tehetségesek, mint te. Más szóval velünk, földi halandókkal.

Előrehajol az íróasztal felett.

– Van, hogy egyszerűen el kell fogadni a helyzetet, tetszik vagy sem, és ez át is vezet minket ahhoz a témához, amelyről beszélni akarok veled. Smilla Holst ügyéhez.

– Igen?

– Hogy állunk? Mit tudunk?

Asker megvonja a vállát.

– Hallottad. A nyomozás korai szakaszában jár, sok a bizonytalanság. Az adatforgalom sokat fog segíteni, de erre még várni kell. Addig is dolgozunk. Próbáljuk összerakni a darabkákat.

– Szerinted emberrablásról van szó?

– A megérzéseimre vagy kíváncsi?

– Igen.

Asker hallgat, mintha össze akarná szedni a gondolatait, de igazából nincs rá szüksége.

– Az emberrablók a lehető leghamarabb pénzhez akarnak jutni – feleli. – Minél több idő telik el, annál nagyobb az esélye, hogy lelepleződnek, berezelnek, vagy megesik a szívük az áldozatukon. És már három nap telt el, de még nem követeltek váltságdíjat. Úgyhogy kétlem, hogy emberrablásról van szó.

– Értem. De ha nem rabolták el őket, akkor mi történt?

– Ezt még nem tudom. De szerintem fontos, hogy minden ajtót nyitva tartsunk.

– Mit mondanak a szülők?

– Csak telefonon beszéltünk. Egy óra múlva találkozom Holstékkal.

– És mi a benyomásod róluk?

Asker elfintorodik.

– Az apa komoly és tárgyilagos. Tényeket akar, válaszokat, eredményeket, lehetőleg most azonnal.

– És az anya?

– Elővigyázatosabb és érzelmesebb. Hozzá van szokva, hogy a háttérbe húzódjon.

Rodic feszeng.

Asker vár. Tudja, hogy még nem végeztek. Van még valami fontos, amit eddig kerülgettek.

– Hívott a rendőrkapitány – közli Rodic.

– És? – húzza ki magát Asker.

– A Holst család ügyvédjei felvették vele a kapcsolatot. Megmozgatták a szálakat.

Az ügyvéd szót hallva és Rodic testbeszédét látva Asker azonnal megérti a helyzetet.

– Lissander és Társa – támasztja alá a gyanúját a főnöke. – A szüleid ügyvédi irodája.

– Az anyámé és a mostohaapámé – helyesbít Asker.

– Igen, igen. A lényeg, hogy az anyád felhívta a rendőrkapitányt. Úgy fest, régi barátok. Meg akart győződni róla, hogy minden emberünket ráállítottuk az ügyre.

– Ezért voltak új kollégák az eligazításon – állapítja meg Asker. – Isabel mindig eléri, amit akar.

– Igen… – Rodic fészkelődni kezd a székén. – Ráadásul ott akar lenni a család kihallgatásán. Talán jobb lenne, ha én intézném.

– Miért? – Asker imádja ezt a kérdést. Akárhányszor fel lehet tenni.

– Hogy elkerüljük a szükségtelen érdekellentétet.

– Leveszel a saját ügyemről?

– Hivatalosan az én ügyem, mint azt te is tudod – feleli Rodic szárazon. – Én vagyok a vizsgálat vezetője, amíg be nem vonjuk az ügyészséget. És én úgy döntöttem, hogy én tartom a kapcsolatot a családdal.

Asker tovább firtatná a kérdést, mert így van összerakva, de türtőzteti magát. Rodic testbeszéde arról árulkodik, hogy nyomja még valami a szívét.

– Még egy dolog – vesz nagy levegőt a főnöke. – A rendőrkapitány úgy döntött, hogy a Nemzeti Operatív Osztály segítségét kérjük. Holnap reggel küldenek valakit Stockholmból. Egy régi ismerőst.

Kényelmetlen, feszült csend áll be.

Túl feszült.

Asker egyszeriben megérti. A rossz érzések, amelyek nem akartak elmúlni, a pusmogás az eligazítás után, a fejfájás, a helyzet elfogadásáról való papolás, hirtelen minden értelmet nyer, és a veszély, amelyet megsejtett, végre alakot ölt. A vakító fény egyenesen felé száguld az alagútban. A végítélet vonatja, amelyre még Para Per sem tudta volna felkészíteni.

– Jonas Hellmant – mondja.

Már azelőtt leolvassa a választ a főnöke arcáról, hogy az kinyithatná a száját.

Az isten verje meg!

A Lélekvesztő

Röviddel azután, hogy kiengedték a kórházból, váratlan ajándékot kapott.

A mostohaapja mogorva ember volt, és a lehetőségekhez mérten kitértek egymás útjából, de ezen a kora nyári estén egyenesen odalépett hozzá az elhanyagolt ház kertjében.

– Tessék! – nyújtott át egy befőttesüveget.

Egy lepke verdesett benne.

Rozsdabarna szárnyának fehér szélén apró kék pöttyök sorakoztak.

– Gyászlepke – mondta a mostohaapja. – Gyerekkoromban lepkéket gyűjtöttem – tette hozzá már-már gyengéd hangon.

Erre ő elmosolyodott. Legalábbis azt hitte. Volt valami a helyzetben, nemcsak a befőttesüvegbe zárt szép lepkében, hanem az egyébként goromba ember váratlan bizalmában is, ami felvidította.

– Gyere! Megmutatom, hogyan gondozd.

Legnagyobb örömére a mostohaapja levitte a műhelyébe. Rendes körülmények között a pince tiltott hely volt számára.

A falakon szerszámok lógtak katonás sorokban, a levegőben festék, ragasztó és lakkbenzin szaga terjengett. Meg még valami más. Enyhe, dohos szag, amely valahogy ismerősnek tűnt. Pince, kő, föld.

A helyiség közepén egy munkapad állt, rajta egy modell. Apró műanyag házak és figurák, néhányat már megfestettek, mások most készültek. Az életre kelő miniatűr világ azonnal magára vonta a figyelmét. Lenyűgözve nyújtotta felé a kezét. Nemcsak látni szerette volna, meg is akarta tapintani.

– Az nem játék! – mordult rá a mostohaapja, mire ő ijedten visszahúzta a kezét. – Idenézz!

Levett egy kalapácsot meg egy árat a falról, majd hat pici lyukat ütött a befőttesüveg tetejébe.

– Így ni! Most már kap levegőt – mondta.

Aztán elmagyarázta, hogy cukros vizet kell a lyukakon becsepegtetnie.

– Egy hétig tarthatod meg – folytatta. – Aztán szabadon kell engedned. Remény nélkül egyetlen élőlény sem marad sokáig életben.

Tette, amit a mostohaapja mondott. Legalábbis kezdetben.

A befőttesüvegbe zárt lepkét a szobájában tartotta és etette. Képes volt órákon át nézegetni. Csodálta a színeit, a testrészeit, a mozgását.

Az üvegnek verődő papírvékony szárny hangját.

De a hatalmat is élvezte.

Egy gyönyörű élőlény felett uralkodott, amely kétségbeesetten küzdött a szabadulásért. És ő többet akart. Közelebb akart kerülni hozzá. Érezni akarta, amit a lepke érez.

Egy hét múlva ki kellett volna nyitnia a befőttesüveget, hogy szabadon engedje. Csakhogy képtelen volt rávenni magát.

A lepke az övé volt. Az ő tulajdona, és sosem fog lemondani róla.

Tizenkét nappal később a gyászlepke mozdulatlanul feküdt az üveg alján.

A szárnya csillogott a cukros víztől, amelyet már nem fogyasztott el, mert elveszítette a reményt.

Még holtában is gyönyörű volt.

És az övé.

Smilla

Egy lélegzetvétel közepén ébred fel.

A feje hasogat, a szájában vas ízét érzi, rosszullét környékezi. Feszül a húgyhólyagja.

Ki akarja nyitni a szemét, hogy körülnézzen. Aztán rájön, hogy már nyitva van.

Mégis teljes a sötétség. A saját kezét sem látja, hiába emeli fel.

– Hahó! – nyöszörgi, aztán megpróbálja hangosabban is: – Hahó!

Nem kap választ. Fekete csend.

Vadul verni kezd a szíve. Úgy lüktet tőle a halántéka, hogy képtelen gondolkodni, lélegezni.

Mintha minden egyes lélegzetvétel előtt összeszorulna a mellkasa. Lassan visszaszámol tíztől, ahogy tanulta. Közben nagyokat lélegzik, hogy az agya oxigénhez jusson.

Három.

Kettő.

Egy.

A trükk beválik. A szíve lelassul, a pánik csillapodik, a feje kitisztul.

Hol lehet? És hogy került ide?

Egy barlangban jártak M. M.-mel. Aztán…

Mi is volt aztán?

Egy sikolyra emlékszik, a sötét ajtónyílásra meg a kellemetlen szagra.

A félelemre.

Aztán minden ködös.

És sötét.

Az egyik karja feszül. Ragtapaszt érez a könyökhajlatában.

Begyógyszerezték volna? De mikor?

És hol van?

Megint gyorsulni kezd a szívverése.

Elkezd visszaszámolni.

Három.

Kettő.

Egy.

Össze kell szednie magát.

Tavasszal részt vettek egy túsztanfolyamon a nővérével. Viccesen így hívták maguk között. Eric papa karácsonyi ajándéka volt, de Smilla és Helena tiszta hülyeségnek tartotta. Túlzásnak.

Mivel azonban Eric papával senki sem áll le vitatkozni, kénytelen-kelletlen eltöltöttek három napot egy isten háta mögötti tanyán. A fiúiknak azt mondták, hogy wellnesshétvégére mennek, a tanfolyamból meg viccet csináltak, amelyen azóta is remekül szórakoztak.

Smilla most mindent elkövet, hogy felidézze a tanultakat.

Legelőször ki kell derítenie, hol van.

Óvatosan tapogatózni kezd. Egy ágyon fekszik, a matrac puha, a feje alatt párna, a lábán sprőd pléd. Mögötte és a jobb oldalán sima betonfal. A másik oldalon semmi, csak sötét. Felül, leteszi a lábát a földre.

A levegő hűvös, de nem hideg. Olyan szag van, mint a metró legmélyebben fekvő állomásain.

Van még valami ismerős. A kiáltását az imént mintha valami halk háttérmoraj nyelte volna el, amit csak akkor hallani, ha nagyon erősen figyel az ember. Meg a sötét. A tökéletes sötétség, amilyennel csak bizonyos helyeken találkozni.

A szíve megint kalapálni kezd.

A föld alatt van.

Egy hegy gyomrában.

Fogoly.

A sikoly, amelyet az ébredés pillanatától próbál visszatartani, most kitör. Néhány pillanatig a levegőben lóg, aztán elnyeli a sötét.