részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Laurence Rees: Hitler and Stalin. The Tyrants and the Second World War
Viking an imprint of Penguin Books, 2020

Copyright © LR History Limited, 2020

Hungarian translation © 2022 Kisantal Tamás
Magyar kiadás © 2023 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Oláh Gábor
ISBN 978 963 604 170 0

Felelős kiadó Gyuricza Eszter
Felelős szerkesztő Ferenczy Zsófia
A szöveget gondozta Tóth Andrea
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Benedictnek

Tartalom

Térképek

Illusztrációk

Előszó

Bevezetés

1. A szövetség

2. Lengyelország felszámolása

3. Az egyiknek sikerül, a másiknak nem

4. Álmok és rémálmok

5. Hitler megsemmisítő háborúja

6. Az invázió

7. Szörnyű napok

8. Világháború

9. Éhezés

10. Sztálin sakkhúzása

11. Át a sztyeppén

12. Harc a Volgánál

13. Folytatódik a harc

14. Fikció és valóság

15. Tömegmészárlás

16. Összeomlás

17. Az utolsó napok

18. Győzelem és vereség

Utószó

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Név- és tárgymutató

A szerzőről

Képmelléklet

Előszó

Könnyen meg tudom magyarázni, honnan származik e könyv ötlete. Életem utóbbi három évtizedét javarészt azzal töltöttem, hogy a Harmadik Birodalomról, a sztálinizmusról, valamint a II. világháborúról szóló dokumentumfilmeket és könyveket készítsek. Emiatt sok száz emberrel hozott össze a sors, akik éltek Hitler vagy Sztálin uralma alatt – méghozzá nemcsak olyanokkal, akik megszenvedték valamelyik diktatúrát, hanem a két zsarnok lelkes támogatóival is. A közvetlen szemtanúkkal való találkozásaim, valamint az általuk elmesélt nyugtalanító történetek hatására döntöttem úgy, hogy belevágok a könyv írásába.

Másfél évtizeddel ezelőtt például meglátogattam moszkvai lakásában a II. világháború idejének leghíresebb szovjet karikaturistáját, Borisz Jefimovot, aki elmondta, hogy munkáit nagyon szigorúan ellenőrizték, sőt az érzékenyebb témákról szóló képeit magával Sztálinnal kellett jóváhagyatni. Amikor arról kérdezősködtem, milyen érzés volt olyan művésznek lenni, aki a szabad önkifejezés helyett az államilag ellenőrzött propagandát kénytelen terjeszteni, Jefimov kifejtette: az akkori művészeknek leginkább ahhoz a feladathoz kellett idomulni, hogy „ne ártsanak a saját népüknek” és az „államnak”.

Mindez persze gyökeres ellentétben áll azzal, ahogy a művész szerepét itt, Nyugaton elképzeljük. Miközben Jefimovot hallgattam, eszembe jutott, hogy azok a német filmrendezők is hasonló gondolatokat fogalmaztak meg, akikkel pár évvel korábban a Joseph Goebbels náci propagandájával kapcsolatos projektem miatt találkoztam. Ők is azt hangoztatták, hogy a műalkotásoknak az államot kellett szolgálniuk. Vagyis a két rezsim meglehetősen hasonlóan működött – legalábbis ebben a tekintetben mindenképp.

Ezzel szemben javarészt szinte semmiben sem hasonlítottak azoknak az embereknek a benyomásai, akik annak idején személyesen találkoztak Hitlerrel és Sztálinnal. Minden bizonnyal radikálisan más lehetett egy Sztálinnal lebonyolított találkozó, mint egy Hitlerrel való tárgyalás, hiszen a két zsarnok személyisége igencsak különbözött egymástól.

Az évek során tehát egyre többször elgondolkodtam a két diktátor és a két uralmi rendszer összevetéséről. Melyek voltak a legfőbb különbségek? Milyen téren beszélhetünk hasonlóságokról? És ami talán a legfontosabb: mennyire alakította át Hitler és Sztálin a saját történelmi korszakát, illetve mennyiben formálta őket ez a történelmi korszak?

Hosszú töprengés után végül úgy döntöttem, hogy könyvemet az 1939 és 1945 közötti időszakra szűkítem le. Méghozzá azért, mert ebben a periódusban Hitler és Sztálin élete igen szorosan összekapcsolódott: először szövetséges államfőkként, később pedig nem csupán egyszerű ellenfelekként, hanem minden idők leghatalmasabb haduraiként is. Habár sohasem találkoztak, mindketten alaposan odafigyeltek a másikra. Sőt, még egymás könyörtelenségét is nagyra tartották. Hitler és Sztálin élete, politikája nagyjából hat éven keresztül fonódott össze egymással, és véleményem szerint pontosan ez teszi különlegesen relevánssá az összehasonlításukat.

Éppen ez, vagyis a háborús évekre való összpontosítás különbözteti meg könyvemet a két diktátort összevető legismertebb korábbi munkától, Alan Bullock Hitler and Stalin: Parallel Lives (Hitler és Sztálin: párhuzamos életutak) című könyvétől. A mű harminc évvel ezelőtt jelent meg, és a későbbiekben rengeteg igen hasznos történelmi kutatás követte. Talán az a legfőbb eltérés saját könyvem és Bullock kötete között, hogy jómagam rengeteg szemtanúi vallomást használtam fel a munkám során – olyannyira, hogy az itt idézett interjúk nagy része korábban még nem is jelent meg.

Szakmabeli életutam egyik legnagyobb kiváltsága volt, hogy tévéstábjaimmal együtt többször keresztülutazhattunk az egykori Szovjetunió vidékein, és találkozhattunk olyan emberekkel, akik korábban sohasem beszélhettek nyilvánosan erről a történelmi korszakról. Az évek során a különböző projekteken dolgozva Szibériától Ukrajnáig, Kalmükföldtől a Barents-tengerig, Litvániától a Volga folyó partvidékéig számos helyen megfordulhattunk. Találkoztunk például a titkosrendőrség egykori tagjaival, olyan falusiakkal, akik egyaránt megszenvedték a németek, valamint a Vörös Hadsereg partizánalakulatainak kegyetlenségeit, veteránokkal, akik ott voltak a világháború valamelyik hatalmas ütközetében, például Sztálingrádnál vagy a moszkvai csatában – sőt még Sztálin egykori távírászával is sikerült beszélnünk, aki elmesélte, hogy a szovjet diktátor 1941 októberének sötét napjaiban majdnem repülővel menekült el a fővárosból. E hatalmas történelmi események szemtanúi valószínűleg örökre némák maradtak volna, ha nem dől le a berlini fal és aztán nem omlik össze a Szovjetunió, vagyis e világtörténelmi fordulat nélkül történeteiket magukkal vitték volna a sírba.

A két diktátor összevetésénél különösen értékes az elsődleges forrásanyag, hiszen Hitler és Sztálin minden további nélkül hozott milliók életét megkeserítő döntéseket, és emiatt fontos, hogy a szenvedők is szóhoz juthassanak.

Különös gondossággal kell azonban bánni a szemtanúk beszámolóival, és egy másik könyvemben már alaposan kifejtettem, milyen akkurátusan ellenőriztük forrásaink szavahihetőségét, és mennyire finoman kell kezelni ezeket a szövegeket. Az ellentmondások ellenére, valamint sok-sok évnyi interjúval a hátam mögött el kell mondanom: hiba volna azt hinni, hogy a szemtanúi beszámolók eleve kevésbé lennének „megbízhatóak” a korabeli dokumentumoknál. Ez harminc évvel ezelőtt hasított belém először, amikor azokkal az egykori szlovén domobránokkal (vagyis a náci megszállókkal együttműködő katonai szervezet kötelékébe tartozó veteránokkal) forgattam, akiket a brit haderők 1945 nyarán adtak át Tito marsall embereinek. Ezek a szemtanúk elmondták, milyen brutálisak voltak velük Tito katonái, a britek pedig tétlenül nézték szenvedéseiket. Egy levéltári dokumentum azonban egészen másról árulkodik, egy brit tiszt szerint ugyanis Tito emberei igen jól bántak a foglyaikkal. Mint állítja, „előzékenyen és gyakorlatiasan kezelték őket, könnyű frissítőt is kaptak”.

Mindez azt támasztaná alá, hogy a dokumentumok mindig szavahihetőbbek a tanúvallomásoknál. Amikor azonban személyesen találkoztam a beszámolót készítő brit tiszttel, ő a domobránok vallomását erősítette meg, leszögezve, hogy annak idején hazudnia kellett a jelentésében. Meglepődve hallotta, hogy bárki készpénznek vehette szavait, hiszen azokat egyértelműen ironikusan értette. „Elvégre ki hihette komolyan – tette fel a kérdést –, hogy Tito vérszomjas partizánjai »könnyű frissítővel« várták megátalkodott ellenségeiket?”

Nem azért idéztem e példát, mert azt akarom sugallni, hogy a szemtanúk beszámolói bármilyen tekintetben feltétlenül jobbak lennének a korabeli dokumentumoknál. Egyszerűen csak arra szeretnék rámutatni, hogy a történésznek minden egyes forrást egészséges szkepszissel kell fogadnia. Főleg e korszaknál lenne nehéz vitatni a levéltári anyagok kiemelkedő fontosságát, hiszen oly sokszor fordul elő, hogy egy már sok-sok éve valamelyik archívumban lapuló dokumentum megtalálása teljesen átértelmezi az időszakról alkotott addigi képet. Gondoljunk például arra a Sztálin által aláírt papírdarabra, amellyel engedélyt adott több ezer lengyel tiszt meggyilkolására, és ami csak a kommunista Szovjetunió megszűnte után került elő!

Alapvetően a II. világháború időszakát vizsgálom ugyan, de olyan kulcsfontosságú korábbi eseményekkel is foglalkoznom kell, amelyeket mindenképpen muszáj megismernünk, hogy helyesen értelmezzük e hat év történéseit. Például megvizsgálom majd, hogy a Vörös Hadseregben lezajlott 1930-as évekbeli tisztogatások mennyiben hatottak a Finnország ellen folytatott háború elhúzódására. Emellett azt is hasznosnak tartottam, hogy az alább következő Bevezetésben elmondjak néhány szükséges életrajzi adatot, illetve felvázoljam a könyv legfőbb témáit.

Habár a könyv történelmi munka, mégis, azt hiszem, manapság igencsak aktuális lehet. Hiszen még mindig rengeteg zsarnok akad a világban, néhányuk kezében pedig olyan eszközök vannak, amelyekkel akár minket is könnyedén elpusztíthatnak.

Bevezetés

Bizonyos szempontból Hitler és Sztálin egyaránt a perifériáról jött. Sztálin 1878 decemberében látta meg a napvilágot Grúziában, nagyjából 2100 kilométernyire az Orosz Birodalom központjától, Szentpétervártól. Hitler, ha fizikailag nem is, de metaforikusan a német politikai élettől még messzebbről érkezett. 1889 áprilisában született, még csak nem is a Német Birodalomban, hanem egy Braunau am Inn nevű osztrák határvároskában. Mindketten teljesen hétköznapi családban nevelkedtek. Hitler atyja vámügyi tisztviselő volt, Sztáliné pedig cipész. Mindkét apa erősen ivott és verte a gyermekét.

Mindezek a tények kétségkívül igazak, nagy valószínűséggel azonban mégis félrevezetőek, hiszen érdemes eszünkbe vésni, hogy akkoriban igen sokan nőttek fel hasonló életkörülmények között, mégsem váltak aztán milliók zsarnokává. Szintén félrevezető elképzelés, hogy a Hitlerhez vagy Sztálinhoz hasonlóan domináns személyiségű emberek valahogy szükségképp arra rendeltettek, hogy nagy hatalomra tegyenek szert. Ez nem igaz.

Hitler és Sztálin egy olyan világrengető eseménynek köszönhette karrierje indulását, amely felett semmiféle befolyása nem lehetett egyiküknek sem. Természetesen az I. világháborúról van szó. 1914 júliusában, a háború kirobbanása előtt senki sem jósolta volna meg, hogy az akkor huszonöt éves Hitler egyszer még a világ egyik leghíresebb és leghírhedtebb vezetője lesz. Még csak nem is törekedett politikusi karrierre, hanem éppen festőként próbált valahogy megélni Münchenben, ahová nem sokkal korábban érkezett Bécsből. Különc figurának látszott, aki előszeretettel tartott kiselőadásokat másoknak a művészetről vagy az irodalomról, és általában a világot hibáztatta sikertelenségei miatt. Hajdani bécsi lakótársa visszaemlékezésében arról számolt be, hogy a fiatal Hitler a legjelentéktelenebb dolgokon is képes volt felbosszantani magát. Később azt is leszögezte, hogy a leendő Führer tulajdonképpen már ekkor, a bécsi időszakban is kiegyensúlyozatlan, ingerlékeny személyiségnek tűnt. Ha az I. világháború előtt találkoztunk volna Hitlerrel, nagy valószínűséggel egyetértettünk volna az egyik későbbi háborús katonatársának a véleményével, aki szerint „volt benne valami fura”.

Hitlerrel ellentétben Sztálin 1914-re már forradalmár volt. Tizenöt évvel korábban hagyta ott a papi szemináriumot, hogy elkötelezett marxistaként munkálkodjon az állam megdöntésén. Amikor a világháborúban először eldördültek a fegyverek, épp szibériai száműzetését töltötte, ugyanis ekkor már elég tekintélyes bűnlajstromot tudhatott maga mögött – többek közt 1907-ben részt vett egy erőszakos rablás megszervezésében a grúziai Tifliszben (azaz a mai Tbilisziben). Hiába hitt buzgón az eljövendő forradalomban, és hiába változtatta meg nevét Dzsugasviliről a meglehetősen drámai Sztálinra (amely oroszul annyit tesz: „acélos”), igencsak kevéssé tűnt esélyesnek, hogy forradalmárcsoportja valaha hatalomra juthat.

Az I. világháború azonban mindkettejük szerencséjét megváltoztatta. A hátországbeli éhséglázadások és a frontvonalon véghez vitt katasztrofális hadműveletek miatt 1917 márciusában II. Miklós cár kénytelen volt lemondani trónjáról. Ez persze egyáltalán nem azt jelentette, hogy Sztálin és a többiek radikális marxista csoportja, azaz a bolsevikok kerültek volna feltétlenül hatalomra – az uralkodó trónfosztása utáni ideiglenes kormány egyik szerencsétlen döntése, valamint a politikai és gazdasági intézmények általános felbomlása siettette ezt a végzetes eseményt. Az ideiglenes kormány ugyanis arra utasította az orosz hadsereget 1917 nyarán, hogy kezdjenek offenzívát. A bolsevikok pedig, élükön Vlagyimir Iljics Leninnel, csak erre vártak. Nem sokkal azután, hogy Nyugat-Ukrajnában csatába bonyolódtak az osztrák–magyar hadsereggel, az oroszok soraiban lévő bolsevik agitátoroknak több egységet sikerült szembefordítaniuk a vezetőikkel, zendülést robbantva ki a seregben. Néhány hónappal később pedig, a nagy októberi szocialista forradalmat követően Lenin és a bolsevikok kerültek hatalomra.

Ha az I. világháború fejleményei nélkül nehéz lenne elképzelni a fenti események bekövetkeztét, még nagyobb lehetetlenségnek tűnik, hogy Németország 1918 novemberében bekövetkezett veresége nélkül Hitler egy politikai párt élére kerülhetett volna – a kancellári tisztségről pedig ne is beszéljünk. A fiatalembert a háborús kudarc miatt érzett csalódottsága és dühe, valamint bűnbakkeresése vezette a politika felé. 1919-ben Münchenben csatlakozott egy Német Munkáspárt nevű aprócska, szélsőséges szervezethez. Két évvel később ő lett a vezetőjük, a szervezet pedig ekkorra már új nevet viselt, ugyanis 1920-tól Nemzetiszocialista Német Munkáspártnak – vagy ahogy később a világ megismerte, náci pártnak – hívták.

A húszas évekre Hitler és Sztálin egészen másként látta saját, politikában játszott szerepét. Sztálinnal ellentétben Hitler tipikusan megfelelt a „karizmatikus vezető” azon fogalmának, amelynek bevezetése és általános leírása a német szociológustól, Max Webertől származik. A karizmatikus vezetők alapvetően saját személyiségük hatalmára építve legitimálják tisztségüket. Nem illeszkednek jól a bürokratikus struktúrákhoz, és szinte „misszionárius” aura veszi őket körül.

„Minden szó egyenesen a szívéből jött, és mindnyájunkban ugyanazokat a húrokat pendítette meg – emlékezett vissza Hans Frank, aki 1920-ban hallotta Hitlert beszélni, majd nem sokkal később maga is belépett a náci pártba. – Kimondta azt, ami minden jelenlévőt foglalkoztatott, rávilágított, miért érezzük mindannyian ugyanazt, és pontosan tudta, mire vágynak a szenvedő, céltalanná vált emberek. […] De ennél többet is tett. Utat mutatott, a történelem számkivetettjei számára kínálkozó egyetlen utat, új kezdetet, hogy bátorsággal, hittel és tettrekészséggel verekedjük ki magunkat a legszörnyűbb mélységből, a hatalmas, ragyogó, közös cél érdekében. […] Teljesen meggyőzött, hogy ha valaki képes egyáltalán erre, akkor Hitler az, egyedül ő teljesítheti be a német nép sorsát.”

Vagyis Hitler csak „kimondta azt, ami minden jelenlévőt foglalkoztatott”. Frank állítása jól rávilágít Hitler vonzerejének lényegére. Az ilyesfajta karizmatikus vezetők csak akkor tudnak hatást elérni, ha megfelelően befogadóképes közönségük is van. Ha valaki az 1920-as években alapvetően nem értett egyet Hitler nézeteivel, az szinte bizonyosan érzéketlen maradt „karizmájára”. Az I. világháborús német veteránt, Herbert Richtert például a legkevésbé sem győzték meg a szónoklatai. Mivel nem volt rájuk fogékony, úgy érezte, a szónok „reszelős” hangon „üvöltözve nagyon-nagyon egyszerű” politikai eszméket hangoztat.

Ezzel szemben Sztálin mintha pont a Weber-féle karizmatikus vezető antitézise lett volna. Egyrészt nem számított különösebben jó szónoknak, másrészt pedig egyáltalán nem ódzkodott a körülötte lévő bürokratikus kötelességektől, hanem egyenesen saját céljaira használta fel ezeket. Politikai karrierje során megértette, mekkora hatalma van a bizottsági üléseknek. Ebből a szempontból nagyon szerencsésnek mondhatta magát, hiszen személyisége pontosan beleillett a szovjet államhatalom új struktúrájába. Uralma alatt iszonyúan megnőtt a szovjet rendszer adminisztrációjában dolgozók száma – 1929-ben alig négymillióan voltak, 1939-ben viszont már majdnem tizennégymilliónyian dolgoztak e posztok valamelyikén.

Sztálint az 1922 áprilisában megrendezett XI. pártkongresszuson választották a Kommunista Párt főtitkárává, amelynek következményeként a kommunista bürokrácia kiterjedt rétegeire tette rá a kezét – többek között személyi kérdésekben is ő döntött. Ez az adminisztratív birodalom vált aztán hatalmának alapjává. Az is segítette ebben, hogy már Lenin és a többi vezető bolsevik politikus is a hatalom centralizálására törekedett – ezt jól jelképezte az olyan szervezetek létrehozása, mint a Politikai Bizottság (Politbüro) vagy a Szervezeti Bizottság (Orgbüro). Fontos tény, hogy pártfőtitkári tisztsége mellett Sztálin volt az egyetlen, aki mindkét szervezetnek tagja volt.

Ezekben az években Sztálin olyannyira eltűnt a reflektorfényből, hogy a történészek a mai napig vitatkoznak teljes hatalomátvételének konkrét időpontjáról. Lenin 1924-ben bekövetkezett halála idején még csak az újonnan létrehozott Szovjetunió egyik vezetőjének számított, és csak az 1930-as évek elejére sikerült az élre furakodnia. De még ekkor sem ő, hanem egy másik bolsevik forradalmár, Mihail Kalinyin töltötte be az államfői tisztet. Kalinyin azonban alig rendelkezett tényleges hatalommal – olyannyira, hogy 1938-ban Sztálin még feleségét, Jekatyerinát is börtönbe vettethette és megkínoztathatta.

Nem tudjuk tehát, hogy Sztálin pontosan mikor szerezte meg a teljhatalmat. Hitlerről azonban konkrét ismereteink vannak. 1933. január 30-án Németország kancellárjává nevezték ki, 1934. augusztus 2-án, Paul von Hindenburg halálát követően pedig a német nép államfőjévé és Führerévé választották. Ettől a pillanattól fogva az egész világ tudta, hogy az ország sorsa Hitler kezében van. Amíg Sztálin számára hatalmas előnyt jelentett, hogy személyisége az új rendszer kívánalmaihoz illeszkedett, Hitler legfőbb fegyverténye az volt, hogy már az 1930-as évek elejének kaotikus gazdasági viszonyai között is meg tudta szólítani népét. Ekkor sokan inkább előnyöknek, mintsem gyengeségeknek tartották azokat a tulajdonságait, amelyek egy nyugodtabb időszakban jó eséllyel kizárták volna őt a hatalomból. Politikai rutintalansága frissességnek tűnt, hiszen a hagyományosan politizáló államférfiak szemmel láthatóan képtelenek voltak kezelni a válságot; szemellenzősségével és kompromisszumra való képtelenségével sokakban az „erős ember” benyomását keltette; demokráciagyűlöletével pedig azért szimpatizálhattak annyian, mert úgy tűnt, pont a demokratikus rendszernek köszönheti az ország azt a dagonyát, amelyben éppen tapicskolni kénytelen.

Nagy különbség van tehát Hitler, a karizmatikus szónok, illetve a bürokratikus rendszer bizottságaiban munkálkodó Sztálin között, ez pedig döntően meghatározta közös történetüket. Ez az eltérés például arra is magyarázatot ad, miért értelmezték ennyire másként az általuk irányított politikai pártok szerepét. Habár Sztálin idejében az NKVD titkosrendőrségének tagjai, illetve bizonyos gazdasági komisszárok a párt hatalmával versengő befolyásra tehettek szert, elképzelhetetlen, hogy a főtitkár teljesen szét akarta volna zúzni a Kommunista Pártot, sőt végig annak elkötelezett szolgálatában állt (vagy legalábbis ezt hangoztatta). Ellenben Hitler mindig is gyanakodva tekintett az őt korlátozni tudó vagy akaró intézményekre, és mindent megtett, hogy leépítse az összes olyan központosított struktúrát, amelyek potenciálisan elragadhatnák tőle a hatalmat. E cél érdekében elsorvasztotta a kabinetet, amely 1938 után már nem is ült többé össze. Nem kizárt, hogy saját náci pártját is csak afféle eldobható eszköznek tekintette. Hans Frank szerint egy 1938-as vacsorán Hitler kijelentette, hogy „elsőként hajítana égő fáklyát” a náci pártra és „végleg el is pusztítaná” azt, ha már nem tartaná szükségesnek a létezését.

A náci párt tagjának lenni sohasem számított annyira előkelő dolognak, mint a Szovjetunió Kommunista Pártjához tartozni. 1939-ben nagyjából ötmillió német rendelkezett tagsági igazolvánnyal, miközben kétmilliónál is kevesebb bolsevik párttag volt – e különbség még látványosabb, ha belegondolunk, hogy a Szovjetunióban több mint kétszer annyian éltek. Míg Sztálin elit intézménynek tekintette a pártot, Hitler, bár továbbra is értékesnek tartotta a náci szervezetet, sohasem mutatott felé akkora elkötelezettséget, mint a szovjet vezető.

A náci tartományi főnökök, azaz a Gauleiterek funkciója jól mutatja, hogyan képzelte el Hitler az ország irányítását. A több mint negyven Gauleiter egyedül a Führernek tartozott elszámolással. Egyenként találkozott velük, hogy meggyőződhessen hűségükről. Akkora önállóságot kaptak Hitlertől, hogy még az SS megátalkodott vezetőjének, Heinrich Himmlernek az utasításait is figyelmen kívül hagyhatták, sőt időnként még akár egy-egy viccet is elsüthettek a rovására. Albert Forster, Danzig és Nyugat-Poroszország tartományi főnöke például egyszer megjegyezte: „Ha úgy néznék ki, mint Himmler, én ugyan nem forszíroznám ezt a faji kérdést.” Teljesen elképzelhetetlen, hogy a szovjet rendszerben Sztálin bármelyik helyettese nyíltan tréfálkozhatott volna Himmler ottani megfelelőjével, vagyis Lavrentyij Berijával, az NKVD vezetőjével.

Ahogy egészen eltérő módon viszonyultak a kormányzáshoz, egy-egy személyes találkozáskor is teljesen más arcot mutattak. Az elkötelezett nácik nézőpontját például jól illusztrálja Fritz Darges visszaemlékezése, aki az SS tagjaként a háború idején mint Hitler szárnysegédje tevékenykedett. „Nagyon megfogott a ragyogás a szemében – mesélte róla. – Mintha a Führer lelke egyenesen átsugározna rajtam, miközben iszonyú bizalom töltötte el a lelkemet. […] Már az első találkozásunknál éreztem, micsoda hit és magabiztosság árad belőle, és sohasem kellett félnem a jelenlétében, nem kellett befognom a számat, bármikor úgy szólhattam hozzá, mint egy olyan emberhez, akit jól ismerek, és akiben megbízom.”

Karl Wilhelm Krause, aki a háború előtt öt éven keresztül komornyikként szolgálta a Führert, szintén meggyőződéssel állította, hogy Hitler „kedves ember” volt, aki „csak a legjobbat akarta a német népnek”. A háború után a rendszer számos korábbi támogatójához hasonlóan Krause is foggal-körömmel ragaszkodott ahhoz a téves elképzeléshez, hogy nem maga a Führer, hanem az őt körülvevő más náci vezetők felelősek a rezsim szörnyű bűneiért. Krause szemében Hitler „nem volt bűnös”, sőt szerinte „még csak zsarnok sem. Időnként haragra gerjedt, de hát kivel nem fordult még elő?”.

Gyakran külföldi diplomaták is behódoltak a Hitler jelenlétében érzett kisugárzásnak. Mackenzie King kanadai miniszterelnök 1937-ben találkozott vele, és lenyűgözte a náci vezető tekintete, mivel szerinte „volt benne valami tiszta ragyogás, amely gyors felfogásra és mély együttérzésre utal”. King meggyőződéssel állította, hogy Hitler „valóban szereti népét és országát, bármit feláldozna értük”.

Újfent érdemes azonban megjegyezni, hogy csak azokat érintette meg hasonlóan a Führer jelenléte, akik már egyébként is legalább részben rokonszenveztek az elképzeléseivel. Például King közvetlenül e találkozó után együtt ebédelt Konstantin von Neurath német külügyminiszterrel, és különösebb ellenvetés nélkül hallgatta végig, hogy a náci politikus szerint miért kell megzabolázni a zsidók állítólagos hatalmát. A következő esztendőben pedig elszántan küzdött, hogy országa ne fogadja be az Ausztria bekebelezése után emigráló zsidókat.

Azoknak a politikusoknak azonban, akik eleve fenntartásokkal viseltettek Hitler iránt, gyakorta egészen más benyomásuk támadt a találkozáskor. Amikor Lord Halifax brit államférfi bajorországi otthonában első ízben találkozott a náci vezetővel, állítólag a nagy méltóságú Führert először összetévesztette a lakájjal, és neki akarta adni a kabátját, mielőtt észbe kapott és észrevette tévedését. Neville Chamberlain brit miniszterelnökre 1938-as találkozójukon szintén nem tett különösebben nagy hatást Hitler, később pedig „a valaha látott »legátlagosabb fickóként« írta le”.

Halifax és Chamberlain mellett még sokan nemcsak teljesen hétköznapi figurának tartották Hitlert, hanem egyenesen olyan faragatlan, hepciáskodó demagóg volt a szemükben, aki még véletlenül sem hallgat a józan ész szavára. Ez nem számított újdonságnak, hiszen már fiatalkorától kísérte e vád. August Kubizek szerint, aki már az I. világháborút megelőzően is ismerte a férfit, Hitlert még akkor sem érdekelte mások véleménye, amikor például könyvekről beszélgettek. Még Mussolini is észrevette, hogy Hitler jelenlétében nehéz szóhoz jutni. „Hitler beszél, beszél, beszél, beszél – írta az olasz külügyminiszter, Ciano gróf egy áprilisi találkozójuk után a naplójában. – Mussolini szenved – neki, akibe már beleidegződött, hogy mindenkit megelőzve, csak ő beszéljen, most jóformán meg sem szabad moccannia. Másnap, villásreggeli után, amikor már minden elhangzott, Hitler egy óra és negyven percig, megszakítás nélkül, beszélt. Egyetlenegy érvet sem hagyott ki: háború és béke, vallás és filozófia, művészet és történelem.” Vagyis egyedül a beszélgetőtárs nézőpontján múlott, hogy az illető unalmas fráternek vagy ihletett látnoknak tartotta Hitlert.

Ha valaki Sztálinnal találkozott, nem valószínű, hogy e két szélsőség bármelyike felmerülhetett volna benne. Ebből a szempontból pont az ellentéte volt Hitlernek. Javarészt inkább azt akarta, hogy a többiek beszéljenek. Kifejezetten agresszív hallgatónak és még agresszívebb megfigyelőnek számított. „Sztálin természeténél fogva nagyon figyelmes volt – emlékezett vissza az 1930-as években a Kremlben felnőtt Sztyepan Mikojan –, és állandóan a beszélgetőpartnere szemébe nézett. Ha valaki nem állta a tekintetét, egyből gyanakodni kezdett rá, és akkor akár a legbántóbb lépéstől sem riadt vissza.”

Egykori tolmácsa, Vlagyimir Jerofejev visszaemlékezése szerint a diktátor igen csendesen mozgott: „Sztálin bejött, én az ajtónak háttal ültem, így nem hallottam. De azonnal megéreztem a jelenlétét a szobában. – Azt is kiemelte, hogy a szovjet vezető igencsak csínján bánt a szavakkal. – Egy bizonyos témát érintve elmondta, amit el kellett mondania, aztán meghallgatta a többiek hozzászólásait. […] Nem volt éppen a legbiztonságosabb dolgozni vele, mert ha valami nem tetszett neki, nem ismert kegyelmet.”

Ráadásul Hitlerrel ellentétben Sztálin gondolatait szinte lehetetlen volt kitalálni. Grigol Uratadze, aki az I. világháborút megelőzően együtt raboskodott a későbbi diktátorral, így emlékezett: „Rendíthetetlen ember volt. Több mint fél évig raboskodtunk együtt Kutaisziban, és egyetlenegyszer sem láttam izgatottnak, sohasem vesztette el az önuralmát, sosem gurult dühbe, nem káromkodott, vagyis röviden a tökéletes nyugalmon kívül semmiféle érzelem nem tükröződött rajta. Hangja is pont ugyanazt a »jegességet« tükrözte, amelyet olyan jól ismert mindenki, aki találkozott vele.”

Sztyepan Mikojan szerint Sztálin jellemének egyik legfontosabb vonása „a mély gyanakvás volt, ugyanis […] bárkit átvert és elárult, így másoktól is ugyanerre számított. […] Mindig megérezte, ha hazudtak neki. Senki sem követhetett el szörnyűbb hibát, mint ha nem mondott neki igazat, […] vagy igazat mondott ugyan, azonban később valaki más máshogy beszélt az adott dologról – hiszen ilyenkor azt hitte, hogy hazugságon kapta az előző illetőt. Ennél nagyobb bűn pedig nem létezett a szemében”.

Nehéz lenne túlbecsülni e megfigyelés fontosságát. Úgy tűnik, Sztálin mindenre és mindenkire gyanakodott, és állandóan az járt a fejében, hogy vajon ki készül éppen elárulni őt. Emlékezetes az a megjegyzése, amelyet egy katonai parancsnoknak mondott a Kreml egyik, testőröktől hemzsegő folyosóján: „Látja, mennyien vannak? Ahányszor csak végigmegyek itt, állandóan azon töprengek, vajon melyikük lesz az. Ha például ez itt, akkor bizonyára hátba lő, ha meg az ott, a saroknál, akkor elölről fog lepuffantani.”

Sztálin unokahúga, Kira Allilujeva szintén alapvetően gyanakvó embernek látta nagybátyját, de szerinte „születésétől fogva ilyen” volt. Ez is könnyen lehet, hiszen sohasem tudjuk meg, pontosan mitől alakult ki nála ez a jellemvonás. Nagyon nagy valószínűséggel illegalitásban töltött forradalmárévei is hozzájárultak gyanakvó természetéhez, hiszen ekkoriban egy pillanatra sem tudhatta, kiben bízhat.

Hitler sohasem volt ennyire elővigyázatos. Rendszerint megbízott a belső köréhez tartozókban, legalábbis amíg nem tettek olyat, ami látványosan tanúskodott volna árulásukról. E bizalom híján igen valószínűtlen, hogy 1944 júliusában a Stauffenberg gróf által szervezett merénylet bekövetkezhetett volna. Tulajdonképpen az is tanulságos, hogy amíg Hitlert többször is próbálták megölni, Sztálin esetében nem tudunk ilyen akcióról. Kétségkívül előnye is akad annak, ha valaki ennyire gyanakvó természetű.

Azt is fel kell ismernünk, hogy a korabeli technológia mekkora hatással bírt Hitler és Sztálin közmegítélésére. Hiszen a történelemben az elsők közt alakítottak ki valódi személyiségüktől független, csak a propagandafilmekben megmutatkozó arculatot. A korábbi vezetők is felhasználhattak különféle médiumokat saját imázsuk közvetítésére – érméken, szobrokon vagy festményeken –, de ez még egészen másként működött. A film médiumán keresztül ugyanis milliónyi olyan ember láthatta és „ismerhette meg” Hitlert és Sztálint, akik konkrétan sohasem találkoztak velük. Ott voltak a filmvásznon, ahol minden tettüket úgy szerkesztették meg, hogy a lehető legnagyobb hatást érjék el.

Ebből adódóan a propagandaképzet időnként teljesen elszakadt a valóságtól. Ahogy Lord Halifax szerint Hitler szemtől szemben jobban emlékeztetett egy lakájra, mint a goebbelsi filmhíradók félistenére, úgy gyakran a hús-vér Sztálin sem tudott megfelelni a várakozásoknak. Amikor Hugh Lunghi brit katonatiszt a háború alatt találkozott Sztálinnal, teljesen megdöbbent, ugyanis, mint visszaemlékezett, „egy aprócska öregúr állt velem szemben. Még nálam is alacsonyabb volt, pedig én sem vagyok túl magas […], és leginkább valamiféle nyájas nagybácsinak tűnt. Amikor megszólalt, ismét meglepődtem, mert tökéletes, választékos oroszt beszélt ugyan, de nagyon erős, feltűnő grúz akcentussal. Nagyon halkan beszélt, így erősen figyelni kellett, hogy minden szavát megértsük”.

Az amerikai diplomata, George Kennan szemében Sztálin „alacsony növésű, kisebb termetű figura” volt, „volt viszont valami higgadt, koncentrált erő, és egy adag nyers jóképűség is a vonásaiban. A fogai el voltak színeződve, bajsza ványadt volt, durva és csíkos, mindez kiegészülve himlőhelyes arcával és a sárga szemeivel, egy öreg, sebhelyes tigris benyomását keltették. Egyszerűen viselkedett – legalábbis velünk –, csendes volt, és szerény”.

A nyugati szövetségesek közül mások nemcsak abban látták Sztálin és Hitler különbségét, hogy a szovjet vezető két lábbal a földön jár, hanem alapvető kiismerhetetlenségét is észrevették. „Úgy találtam, hogy jobban tájékozott, mint Roosevelt, és realistább, mint Churchill, és bizonyos értelemben ő a leghatékonyabb a háborús vezetők közül – idézte fel a behízelgő modorú amerikai államférfi, Averell Harriman. – Ugyanakkor azonban persze egy gyilkos zsarnok. Be kell hogy valljam, számomra Sztálin marad a legmegfejthetetlenebb és legellentmondásosabb karakter, akivel valaha találkoztam…”

Sztálin és Hitler egyaránt visszafogottan öltözködtek: az 1930-as években Hitler katonai stílusú zakót, Sztálin pedig szürke munkászubbonyt viselt. Ez nem véletlen, hiszen pontosan tudták, hogy a közelmúlt birodalmi vezetői mennyire hivalkodóan mutatkoztak a nyilvánosság előtt. II. Miklós orosz cár és II. Vilmos német császár díszes ruhák garmadájából válogathattak, miközben csak annyi érdemük volt, hogy a megfelelő családba születtek. Egyszerű öltözködésükkel Hitler és Sztálin nemcsak az átlagemberekhez való tartozásukat fejezték ki, hanem a korábbi uralkodóktól való távolságukat is.

Mindketten lenézték a monarchia intézményét. Egy 1942-es beszélgetésen Hitler megjegyezte, hogy „tíz királyból legalább nyolc egy fűszerboltot sem tudott volna normálisan elvezetni, ha történetesen átlagembernek születik”. A szovjeteknél pedig Sztálin olyan államot épített, amely homlokegyenest ellentétben állt az örökletes monarchiákkal – hiszen végül is 1918-ban a bolsevikok ölték meg II. Miklós cárt. Ezzel együtt meglehetősen ironikus, hogy mindketten életük utolsó pillanatáig álltak az államuk élén, akárcsak a monarchiák uralkodói. Csak akkor engedték ki népüket a markukból, amikor már a szívük is megszűnt dobogni. Jellemükből és a kiépített politikai struktúrákból kiindulva gyakorlatilag elképzelhetetlen, hogy bármelyikük valaha önként félreállt volna az útból. Ebben a tekintetben viszont – bármennyire nem ismerték ezt el – igencsak emlékeztettek a császárokra és királyokra.

Más tekintetben is hasonlítottak. A II. világháború kirobbanásakor egyiküknek sem volt felesége. Sztálin kétszer házasodott: első feleségét 1907-ben egy betegség vitte el, a második pedig 1932-ben a Kremlben lett öngyilkos. Meglehetősen feszült viszonyt ápolt három törvényes gyermekével: egyik fia megpróbált végezni magával, a másik alkoholista lett, a lánya kedvesét pedig Sztálin a Gulagra száműzette. Több törvénytelen gyermeke is született, de egyikükkel sem tartott fenn különösebb kapcsolatot. Hitlernek nem volt gyereke (még törvénytelen sem), és mindössze szórványosan találkozgatott barátnőjével, Eva Braunnal, akit csak élete legvégén, 1945 áprilisában vett feleségül.

Szintén figyelemre méltó, hogy nemcsak Sztálin második felesége lett öngyilkos (nagy valószínűséggel azért, ahogy férje bánt vele), hanem a Hitlerhez közel álló nők közül is többen véget vetettek életüknek, vagy legalábbis megpróbálkoztak ezzel. Eva Braun például az 1930-as években kétszer is öngyilkossági kísérletet hajtott végre, a berchtesgadeni boltoskisasszony, Hitler egykori barátnője, Maria Reiter 1928-ban próbálta meg felakasztani magát, a Führer unokahúga, Geli Raubal pedig 1931-ben lőtte magát fejbe a nagybátyja lakásában.

Sok vad spekuláció terjeng a két diktátor szexuális életével kapcsolatban – különösen Hitleré számít slágertémának –, ám ezek rendszerint pont a lényeget értik félre. Amikor 1939-ben kirobbant a II. világháború, alapvetően mindkét férfi egyedül élt, egyiküknek sem volt egyetlen közeli bizalmasa sem.

E hasonlóságok azonban nem mérhetők egy nagyon fontos, mindkettejüknél megfigyelhető jellemvonáshoz, amely messze a legjelentősebb összefüggés a két politikus között. Mindketten hittek abban, hogy felfedezték a létezés nagy titkát. Magyarul nem afféle, leginkább a maffiafőnökökre emlékeztető „közönséges” diktátorok voltak. Nem, mindketten ténylegesen hittek valami nagy, rajtuk kívül álló hatalomban. A vallásos európai uralkodókhoz sem hasonlítottak, hiszen nem fogadták el a kereszténységet, sőt kifejezetten irtóztak a keresztény istentől. Hitler egyszer magántársaságban egyenesen azt mondta, hogy a „kereszténység a legnagyobb képtelenség, amit emberi agy őrületében csak kiötölt” – habár praktikus okokból nyilvánosság előtt inkább nem hangoztatott ilyesmit.

Mindketten mélységesen magukévá tették a felvilágosodás utáni gondolkodás eszméit. Nemcsak Isten halálában hittek, hanem abban is, hogy valamilyen új, koherens ideológiával kell a Mindenhatót helyettesíteni. Mi több, a diktátorokat követő milliónyi ember is elismerte ennek az új valóságnak a létezését.

Persze a két politikus egész másban hitt, más és más eszmék nevében igyekezték megtéríteni alattvalóikat. Ráadásul egyikük sem maga találta ki ideológiáját, hanem mások munkáiból vették át a szerintük a világ lényegi természetét pontosan leíró eszmerendszert.

Hitler számára a „faj” jelentette a kiindulópontot. Hitrendszerének alapját az a meggyőződés alkotta, hogy az emberek értékét a „faji örökségük” határozza meg. Ez az eszme 1855-ben vált közismertté, amikor a francia diplomata, Arthur de Gobineau megjelentette Essai sur l’inégalité des races humaines (Esszé az emberi fajok egyenlőtlenségéről) című könyvét, amelynek gondolatmenete szerint a „történelem arra tanít bennünket”, hogy „minden civilizációt a fehér faj hozott létre, egyik sem létezhet nélküle, és egy társadalom csak akkor lehet nagy és briliáns, ha az őt létrehozó nemes csoport vére folyik az ereiben…”.

Hitler szerint ebből következően lényegi fontosságú, hogy fenntartsák a faj „tisztaságát”, vagyis vissza kell szorítani a „faji szempontból alsóbbrendű” egyedeket. Ez sem számított új gondolatnak. Dr. Alfred Ploetz egy 1895-ös könyvében már utalt arra, hogy az orvosoknak faji alkalmasságuk alapján kellene eldönteniük, melyik csecsemő méltó az életre, és melyik nem. Negyedszázaddal később, 1920-ban Alfred Hoche professzor szólított fel a „gyógyíthatatlan betegek”, illetve a „mentális értelemben halottak” meggyilkolására, mivel szerinte csakis ezzel biztosítható az állam „általános jóléte”.

A „faj” mint a létezés természetének kulcseleme számos különböző német politikai csoport programjában megjelent. 1918 novemberében a müncheni székhelyű Thule Társaság fő teoretikusa, Rudolf von Sebottendorff például kijelentette, hogy az ország politikai problémáit „az alsóbbrendű fajok egyedei gerjesztik, hogy megrontsák a német embereket”. Ugyanekkortájt a Sebottendorff szerkesztette Münchener Beobachter nevű újságban megjelent egy cikk, amely a következőre szólította fel a németséget: „Tisztán kell tartani fajunkat! […] A faji tisztaság a közegészséggel egyenértékű. Amikor minden népréteget átitat a vér tisztasága, a társadalmi kérdések is megoldódnak…” A völkisch jellegű eszmeiséget követő Thule Társasággal rokon csoportok számára mindehhez erőteljes antiszemita dimenzió is társult. Egy 1918 novemberében elmondott beszédében Sebottendorff kinyilvánította, hogy a germán fajra leselkedő legfőbb veszélyt a „zsidóság” jelenti, ugyanis „halálos ellenségeink e népcsoport tagjai”.

Még csak nem is Sebottendorff találta ki azt a fantazmagóriát, hogy a zsidóság faji veszedelmet jelent. Az 1890-es évek végén a filozófus Houston Stewart Chamberlain a Foundations of the Nineteenth Century (A 19. század alapjai) című könyvében leszögezte, hogy az „árja” faj – azaz a germán népek legtöbbjét magába foglaló szélesebb kategória – szükségképpen harcot vív a zsidósággal. Szerinte az „árják” és a zsidók igyekeznek nem keveredni más fajokkal, így mindketten harcolnak az elsőség kivívásáért.

Hitler nem emlegette különösebben, hogy előtte már mennyien hangoztatták ezeket az ideákat. Egy balul sikerült müncheni puccskísérlet után a börtönben született Harcom (Mein Kampf) című könyvében mutatta be saját látomását a világról. Az élet soha véget nem érő harc volt a számára. Úgy vélte: „Aki tehát élni akar, küzdjön, és aki az örök küzdelem e világában nem akar küzdeni, az nem érdemli meg az életet.” Ebben a folytonos harcban a zsidóság számít a legnagyobb ellenségnek. Mint kifejti, a zsidó „egész életére a tipikus élősdi marad, és kárt okozó bacilus módjára csak akkor terjeszkedik, ha számára alkalmas talajra bukkan”. Hitler szerint a „marxizmus tanaiért” is a zsidóság felel – ez az ideológia pedig egyértelműen fenyegeti Németország létét, hiszen már közvetlenül az I. világháború után szocialista felkelések rengették meg Berlint és Münchent.

Hitler egyáltalán nem puszta elméletnek tekintette ezeket a faji eszméket. Nem, szerinte ezek tények, amelyeket a körülöttünk lévő valóság evidens igazságai támasztanak alá. Mint a Mein Kampfban leszögezi: „bolygónk már évezredek hosszú során keresztül lebegett a világűrben anélkül, hogy ember lakta volna, és eljön majd az az idő, amikor az emberiség kihal, ha az emberek megfeledkeznek arról, hogy létüket nem egynéhány bolond ideológus rögeszméjének köszönhetik, hanem annak, hogy ismerik a természet megdönthetetlen törvényeit és azoknak gyakorlati alkalmazását”.

Hitler szerint nagyjából annyi értelme van tagadni „a természet megdönthetetlen törvényeit”, mintha amellett érvelnénk, hogy a Föld lapos. E tényből pedig számos egyéb, ugyanilyen dogmatikus következtetés adódott. A legfontosabb, hogy egy ország értékét nemcsak a GDP-hez hasonló hagyományos gazdasági mércék biztosítják, hanem a népességének faji összetétele is. E betegesen egyoldalú érvelés alapján Hitler szemében az Egyesült Államok potenciálisan sokkal veszélyesebb riválisa volt Németországnak, mint a Szovjetunió. Az 1920-as években írt, de már halála után megjelent Zweites Buch (Második könyv) címet viselő munkájában kijelentette, hogy az Egyesült Államokat „faji szempontból a legmagasabb minőségű emberek lakják”, így „egyedül egy határozott etnikai fajpolitika mentheti meg Európát attól, hogy az amerikai törekvések miatt elveszítse hatalmát”. Másfelől, a Szovjetunióban – illetve Oroszországban, ahogy általában nevezte az államot – „a népességben nincs meg az az ösztönös érték, amelynek révén az állam hatalmas mérete veszélyt jelenthetne a világ szabadságára. Legalábbis gazdasági vagy politikai-hadászati értelemben semmiképp, abból a szempontból viszont nagyon is, hogy könnyen szétáradhatnak az Oroszországban jelenleg megtelepedett, betegségkeltő baktériumok”.

Hitler szerint katasztrofális következményekkel járna Németországra nézve, ha megváltozna a faji összetétele, méghozzá a fajok keveredése vagy a legcsodálatosabb embertípus (elsősorban Amerikába való) kivándorlása révén. „Ha népünkből elveszne a nordikus elem, fajunk minősége romlana, és ezzel együtt technikai, kulturális és politikai termékenységünk is gyengülne.”

Amennyiben valaki elfogadta Hitler rasszista kiindulópontját, a világról alkotott látomása igen következetesnek számított. Az élet célja a faji közösség megerősítése. Ehhez a születésellenőrzéstől egészen a területszerzésig minden eszköz megengedett, hogy a legjobb faji összetevők érvényesülhessenek. Mindig az erősebbnek van igaza. Bármilyen más nézőpont a „természet megdönthetetlen törvényeinek” megsértésével egyenértékű.

A Zweites Buch végkövetkeztetése Hitler világképének egy másik elemére is rávilágít. Mint írja: „Az ember születésétől a haláláig minden bizonytalan. Szemmel láthatóan csak egyetlen dolog biztos: maga a halál. Pontosan ezért nem a végső elköteleződés a legnehezebb dolog, hiszen egy nap így vagy úgy, de mindenképpen be fog következni.”

Hitler itt valami alapvető kérdésre mutat rá. Ahelyett, hogy a lehető leghosszabb ideig halogatnánk halálunkat, meg kell értenünk, mennyire részletkérdés, hogy a következő pillanatban vagy ötven év múlva jön el a végzetünk, mivel egyszer úgyis könyörtelenül itt lesz.

Ebből adódóan az élet a merészségről és a kockázatvállalásról szól, hiszen az elővigyázatos, óvatos ember ugyanúgy meg fog halni, mint aki merész és bátor. Hitler I. világháborús veteránként és számtalan erőszakos, hirtelen halál szemtanújaként pontosan ismerte létezésünk esetlegességét.

E szenvedélyesen hitt meggyőződések vezették arra Hitlert, hogy maga is elismerje a dr. Ploetz és hasonló teoretikusok képviselte álláspontot, amely szerint meg kell ölni „a fajilag nemkívánatos” gyermekeket. Hihetetlennek tűnhet, de egy 1929-ben elhangzott beszédben egyenesen azt állította, hogy üdvösebb lenne a német újszülöttek 70–80%-ának legyilkolása. „Ha Németországban évente egymillió gyermek születne – jelentette ki –, és a leggyengébb hét-nyolcszázezret elpusztítanánk, ennek eredményeként valószínűleg megerősödne a faj. A legveszélyesebb, amit tehetünk, hogy megszakítjuk a természetes szelekciós folyamatot.” Meggyőződéssel hangoztatta, hogy „a spártaiak voltak a történelem legerősebb faja”, hiszen „következetesen alkalmazták ezeket a faji törvényeket”. Szerinte mivel „a bűnözők is szaporodhatnak”, és „rengeteg munkával biztosítjuk a degeneráltak kényelmes életét”, így „lassan inkább a gyengéket neveljük fel az erősek rovására”.

Nem sokkal kancellárrá való kinevezése után engedélyeztette, hogy bizonyos embertípusokat sterilizálhassanak – nemcsak olyanokat, akik skizofréniában vagy valamilyen más mentális betegségben szenvedtek, hanem például „súlyos alkoholistákat” is. A nácik az állatvilág működésével igazolták e lépést. A Das Erbe (Az örökség) című, a kényszersterilizációt népszerűsítő 1935-ös propaganda-rövidfilm első jelenetében egy jó szándékú, de naiv diák azt mondja, hogy a laboratóriumban tanulmányozott rovarok „csendesen élnének”, ha békén hagynák őket az erdőben. Erre a tanára finoman megdorgálja, és kifejti neki, hogy „semmi sem él csendesen a természetben”, hiszen az állatok „folyamatosan harcban állnak, és az erősek elpusztítják a gyengéket”.

Hitler ádáz antiszemitizmusa szervesen illeszkedett a világképébe. Nem a régi, vallási alapú, hanem a „modern”, faji jellegű zsidóellenességet képviselte. Szerinte a zsidók „vérüknek” köszönhetően alapvetően veszélyesek. Zsidógyűlölő magatartása miatt már 1939-re kegyetlen, elnyomó korlátozásokat szabtak ki a németországi zsidókra. A háborút megelőző legnagyobb támadás 1938. november 9-ének éjszakáján, az úgynevezett „Kristallnacht” alatt következett be, amikor zsidó házakat és üzleteket rongáltak meg, zsinagógákat égettek porrá, több mint kilencven embert meggyilkoltak, körülbelül harmincezret pedig koncentrációs táborokba hurcoltak.

Az „etnikai közösség” „árja” tagjainak azt kommunikálták, hogy mindenki másnál többet érnek, hiszen a legbecsesebb értékük a faji tisztaságuk. „Szent kötelességünk – írta személyes aktájának egyik megjegyzésében a Joseph Altrogge nevű SS-tag –, hogy tisztán tartott vérünket örökítsük tovább gyermekeinknek, unokáinknak.” Ez a „szent kötelesség” adott esélyt az örök életre, nem pedig az egyházi ígéretek. „Csak szemek vagyunk abban az örökösödési láncban, amely a legtávolabbi ükunokáink felé vezet. Ha nem szakítjuk meg ezt a folytonosságot, akkor gyermekeinkben és unokáinkban is tovább élünk, azaz valóban halhatatlanok leszünk. Nem akarhatunk a leggyengébb láncszemek lenni vagy cölibátusban, esetleg gyermektelenül élve megszakítani ezt a folytonosságot.” Altrogge szerint még csak most kezdődött a „harc” e célért, és „gyermekeink, unokáink folytatják majd, hogy egy nap megvalósuljon a Reich [a birodalom], a Volk [a nép] és a Hit szentháromsága”.

Ebből adódóan, mivel az utódokon kívül nincs örök élet, nem kell aggódni amiatt, hogy a halál után bekövetkezik „az ítélet napja”. Ebben nemcsak az Altroggéhoz hasonló SS-katonák hittek, hanem a szovjet bolsevikok is.

Hitlerhez hasonlóan Sztálin is mások munkájára, főként Karl Marx tanaira épített. Elsősorban Marx tanításainak hatására hagyta ott annak idején a papi szemináriumot és csatlakozott a forradalmárokhoz. A német gondolkodó olyan könyveiben, mint a Friedrich Engelsszel közösen írt A Kommunista Párt kiáltványa (Manifest der Kommunistischen Partei, 1848), illetve főművében, A tőkében (Das Kapital, 1867; illetve két másik kötetét már halála után, 1883-ban adták ki) rávilágított azokra a problémákra, amelyekkel a munkások az ipari forradalom során szembesültek. Szerinte a munkások – akiket egységesen „proletariátusnak” nevezett – elidegenedtek a termeléstől. A 19. századi zord gyárakban nem érzik a munkával járó elégedettséget és örömet, csupán egy lélekölő tevékenységgé vált számukra. Az elidegenedésnek számos módja lehetséges: elidegenedtek a létrehozott termékektől – mivel a gyári szalagok előtt álló munkások nem érzik, hogy valamit maguktól hoznának létre, hanem csak fogaskerekek egy hatalmas gépezetben –; elidegenedtek az emberiségtől – mivel létüknek csak annyiban van értelme, hogy elkészítsék az adott termékeket a gyártulajdonosok számára –; illetve egymástól is – nem utolsósorban azért, mert a modern gyárakban ritkán épül a munka az együttműködésre.

Marx azt is kiemelte, hogy eredendően igazságtalan a kapcsolat a gyár tulajdonosai és a dolgozók között. Hiszen hogyan is lehetne igazságos, hogy a munkások életük nagy részét olyan termékek létrehozására áldozzák, amelyekből aztán a tulajdonosok profitálnak – egyszerűen csak azért, mert övék a gyár, ahol annyi ember dolgozik rabszolgaként? A tulajdonosok csak ücsörögnek, és az elidegenedett munkások verejtékének hála, élvezik az életet. Hogyan is lehetne elfogadni ezt a helyzetet?

Marx lenyűgözően elemezte a 19. századi munkáséletet. Habár a filozófus analízise szemmel láthatóan jobban alkalmazható a manchesteri munkásszipolyozó üzemekre, mint az Orosz Birodalom mezőgazdasági vidékeire, Sztálint mégis meggyőzte, és egész életében kísértette a gondolat, hogy a világban dúl az igazságtalanság – hiszen a gazdag parasztok, azaz a kulákok is kizsákmányolják szegényebb szomszédjaikat.

A gond azonban az volt, hogy bár Marx kétségkívül briliánsan vizsgálta a problémát, a megoldása már nem feltétlenül számított annyira meggyőzőnek. Az egyik nehézség, hogy a német filozófus szerint a történelem szükségképpen keresztül kell haladjon bizonyos szakaszokon, a rabszolgatartó birodalmak, a feudalizmus, a kapitalizmus, a szocializmus és a kommunizmus fázisai egymás után következnek.

Amikor Marx az elemzését írta, elsősorban a kapitalista korszakra összpontosított, hiszen szerinte pontosan abban élt. Ám hitte, hogy a világ végül eljut majd a kommunizmus állapotába. A történelem végső felvonásában közös tulajdonban lesznek majd a termelőeszközök, megszűnik a kizsákmányolás, mindenki egyenlő lesz, és mivel az állam elkerülhetetlenül „elenyészik”, kormányra sem lesz már szükség.

Marx követői között hamarosan ádáz viták dúltak arról, hogy e nagy filozófus pontosan miként is értett bizonyos elméleti megállapításokat és előrejelzéseket, és vajon mi lenne a megvalósításuk legcélszerűbb módja. Az ortodox marxisták mindenkit kiközösítettek, aki szerintük meghamisítja az eredeti tanításokat – valahogy úgy, ahogy a középkori keresztények „eretnekséggel” vádolták egymást. Ezek a viták vezettek a bolsevizmus kialakulásához. Vlagyimir Iljics Lenin, a német gondolkodó forradalmár követője 1902-ben kiadott egy könyvet Mi a teendő? (Sto gyélaty?) címmel, amelyben módosította Marx előrejelzését azon problémával kapcsolatban, hogy miként lehet a történelem kapitalista fázisától megszabadulni. Ahelyett, hogy a munkások önállóan öntudatra ébredve fellázadnának, Lenin szerint túl nagy elnyomás esetén elkötelezett forradalmárok kiemelt csoportjára van szükség, akik aztán megvalósítják a világban a szocializmust. Többek közt ez a nézet vezetett a helyi marxista egység, az Oroszországi Szociáldemokrata Munkáspárt berkein belüli konfliktushoz, 1903-ban pedig a szakadáshoz. Lenin követői, a bolsevikok kerültek túlsúlyba (nevüket a bolsinsztvo, azaz „többség” szóról kapták), a velük szemben állókat pedig mensevikeknek hívták (a mensisztvo „kisebbség”-et jelent).

Az elkötelezett bolsevik Sztálin két évvel a szakadás után, 1905-ben találkozott először Leninnel. Mesteréhez hasonlóan ő is hitt abban, hogy csupán hivatásos forradalmárok formálhatják újra a társadalmat. Emellett Sztálin azzal is tisztában volt, hogy a munkásosztály csak erővel szoríthatja ki a gazdag vezetőket a hatalomból. „A kommunisták legkevésbé sem eszményítik az erőszak módszereit – mondta egy H. G. Wellsszel készült 1934-es interjúban. – De meglepődni sem szeretnének, nem várhatják, hogy a hajdani világ önként és dalolva tűnjön el a színről, hiszen tudják, mennyire elszántan védekezik a régi rendszer. Ezért mondják a kommunisták a munkásosztálynak, hogy az erőszakra erőszakkal kell válaszolni, meg kell tennünk mindent, hogy a már haldokló rendszer ne tudjon eltiporni bennünket, és nem szabad hagynunk, hogy megbilincseljenek, hiszen szükség van a kezünkre, hogy szét tudjuk zúzni a régi rendszert.”

Lenin a maga részéről a tettek emberének tartotta Sztálint – ahogy ezt az 1907-es tifliszi eset és a fiatalember bankrablásban játszott szerepe is ékesen tanúsította. Csak 1913-ban lépett fel marxista gondolkodóként is, amikor megírta a Marxizmus és nemzeti kérdés című művét.

A nacionalizmus elég problémás politikai kérdésnek számított, hiszen az Orosz Birodalom számos potenciális „nemzetet” foglalt magába (nem utolsósorban Sztálin szülőföldjét, Grúziát is), a bolsevikoknak pedig egyértelmű stratégiát kellett hirdetniük ezzel kapcsolatban. Sztálin nagyon egyszerű tézist fogalmazott meg. Szerinte „könnyen megérthető, hogy mint minden történelmi jelenségnek, a nemzetnek is megvan a maga története, valamikor megszületett és egyszer véget is ér majd”. Az új bolsevik államon belül az egyes „nemzetek” kaphatnak ugyan bizonyos önrendelkezést, de mindez csak ideiglenes megoldás, hiszen a marxista elmélet kimondja, hogy végül minden nemzet megszűnik majd. Lenin nagyra értékelte Sztálin munkáját, és a forradalom után a nemzetiségi ügyek népbiztosává nevezte ki a férfit.

Hitler és Sztálin világképe között nyilvánvaló szakadék tátongott. Míg az előbbi elkötelezett rasszista volt, az utóbbi szerint az egyéneket alapvetően a környezetük formálja. Egyikük a „természet” törvényeiben hitt, míg a másik Karl Marx nyomában járt. És ami a legfontosabb: mindketten szenvedélyesen gyűlölték a másik világképét. Hitler félt a bolsevizmustól és lenézte azt, Sztálin pedig megvetette a nácizmust.

E kontextusból a Hitler vezette politikai csoportnak, a Nemzetiszocialista Német Munkáspártnak az elnevezése megtévesztő lehet azok számára, akik kevésbé ismerik a történelmet. Hiszen, mondhatják, maga Sztálin is a kommunizmushoz vezető út fontos állomásának tartotta a szocializmust. Akkor nem lehetséges, hogy Hitler és Sztálin sok tekintetben ugyanazt hirdették? A válasz egyértelműen nem. Sztálin az abszolút gonosznak tekintett kapitalizmus lerombolása mellett kötelezte el magát. Ezt sohasem rejtette véka alá, hiszen, mint egy vele készült beszélgetésben kifejtette: „A kapitalizmussal való leszámolás, valamint a termelőeszközök magántulajdonának eltörlése nélkül nem hozhatjuk létre a tervezett gazdasági berendezkedést.” Hitler sohasem képviselt ilyesfajta nézetet, sőt befolyásos üzletemberek segítették hatalomra. Propagandaszempontból azonban a nácik hasznosnak gondolták saját szocializmusuk hangoztatását, hiszen úgy számítottak, ezzel csábítóbbak lehetnek a német munkások számára.

A „szocializmus” szó azt is jelképezte, hogy a nácik minden osztálykülönbséget meg akartak szüntetni Németországban. Hitler egyfajta Volksgemeinschaft (népközösség) elnevezésű képződményt kívánt létrehozni, amelyben minden „valódi” német összefog az ország érdekében, és ehhez minden csoport együttműködése kell, a nagytőkéseket is beleértve. Ahogy 1922 áprilisában elhangzott beszédében leszögezte: „azt mondjuk magunknak: az osztályok nem léteznek. Nem is létezhetnek, hiszen az osztály kasztot, a kaszt pedig fajt jelent […], és Németországban, ahol mindenki német, ugyanaz a vér folyik ereinkben, ugyanolyan a szemünk, ugyanazt a nyelvet beszéljük, így aztán nincs osztály, csak az egységes nép, és ezen túl semmi más.”

Bármennyire „osztály nélküli” társadalomról vizionált is Hitler, az egy „fajhoz” tartozó emberek közösségében még mindig rengeteg lehetősége maradt a kapitalistáknak a munkások kizsigerelésére. Hiába vezette a Nemzetiszocialista Német Munkáspártot, soha, egy pillanatra sem merült fel benne, hogy egy Sztálin által propagált, felülről ellenőrzött gazdaságpolitikát érvényesítsen, és valójában egészen biztosan nem volt szocialista.

A két diktátor végső célja is igen messze állt egymástól, hiszen az állam nélküli társadalom kommunista koncepciója éles kontrasztot képezett Hitler erőszakos faji politikára alapozó óriásbirodalmi elképzelésével. E különbség arról is árulkodik, hogy manapság miként látjuk a két ideológiát. Amíg a Hitler gondolkodásának központi elemét alkotó rasszista gyűlölködést széles körben elítéljük, és sok országban törvény is korlátozza e nézőpont hangoztatását, addig még mindig sokan büszkén hirdetik magukat marxistának. Sztálin uralmának kontextusában viszont ez az elemzés problémás, hiszen a bolsevikok egyöntetű célja – vagyis egy olyan állam létrehozása, ahol a kormányzat „elenyészik” – a szovjet diktátor idején nem számított realisztikusan elérhetőnek. Ezt szinte még maga Sztálin is elismerte.

1939 márciusában, a Kommunista Párt XVIII. kongresszusán elmondott beszédében ugyanis Sztálin kijelentette, hogy még Marxnak, illetve szerzőtársának, Friedrich Engelsnek sem volt mindig igaza, és „az államról alkotott bizonyos marxista doktrínák nincsenek tökéletesen kifejtve, illetve nem érvényesek”. Például amikor Engels azt mondta, hogy mihelyst „megszűnik az elnyomás”, akkor az állam is „elenyészik”, nem említette a „nemzetközi faktor” szerepét. Sztálin szerint ugyanis az a probléma, hogy mivel más országok még nem léptek a kommunizmus útjára, a Szovjetuniónak „jól képzett hadseregre és jól szervezett büntetőtestületekre van szüksége”, hiszen meg kell védenie magát. Tehát amíg az egész világ nem lesz kommunistává, nem szabad lemondani a „jól szervezett büntetőtestületekről” – és ki gondolná komolyan, hogy a világforradalom a közeljövőben megvalósulhat?

Észre kell hogy vegyük Hitler és Sztálin gondolkodásmódjának még egy alapvető hasonlóságát: mindkettő egy jövőbeli utópia látomását kínálta népének. Természetesen ezek radikálisan különböztek egymástól, de attól még utópiák voltak. Viszontagságos út vezet az elérésükhöz – ahogy Sztálin 1939-ben elismerte, talán az elképzelhetőnél hosszabb ideig is tart –, de az eredmény kétségkívül csodálatos. Mindketten egyfajta alapvető életcélt kínáltak fel egy olyan világban, amely vallásos hit nélkül értelmetlennek tűnhet.

Az 1917-ben, tehát az orosz forradalom évében született Nyikonor Perevalov számára nem is lehetett volna egyértelműbb az élet értelme: „Tudtam, a Kommunista Pártot azért hozták létre országunkban, hogy egy szocialista társadalmat építsen ki, és majd a jövőben megalapítsa a kommunizmust. Ezt a társadalmat pedig csak lelkiismeretes emberek hozhatják létre. Ezért csatlakoztam a párthoz, magam is lelkiismeretes ember akartam lenni, hogy a többieket is ráébresszem a szocializmus és a kommunizmus győzelmének fontosságára. […] Azt akartuk, hogy az orosz embereknek jobb életük legyen.” Perevalov később azzal igyekezett biztosítani „az orosz emberek jobb életét”, hogy az NKVD-hez csatlakozva a szibériai deportálások egyik szervezője lett.

Johannes Hassebroek, a gross-roseni koncentrációs tábor parancsnoka az SS tagjaként hasonlóképp fogalmazta meg saját életcélját. „Hálás vagyok az SS-nek, hogy eszmei vezérfonalat nyújtott számomra. Mindannyian hálásak voltunk. Sokan igen féktelen életet éltünk, mielőtt csatlakoztunk a szervezethez. Nem értettük, mi történik körülöttünk, teljesen össze voltunk zavarodva. Az SS-ben pedig egyszerű, érthető eszméket kaptunk, és hittünk bennük.”

Az egyik ilyen, Hitler és Sztálin által egyaránt képviselt „érthető eszme” a liberális demokrácia értékeinek tagadása volt. Mindketten őszintén ellenezték azokat az alapelveket, amelyeket manapság a „szabadság” legfőbb letéteményeseinek tekintünk. Mindketten üldözték a szólásszabadságot, és minden szinten támadták az emberi jogokat. Végső soron mindketten megpróbálták megszüntetni az egyéni élethez való jogot, és azt akarták, hogy senki se választhassa meg, milyen szeretne lenni. Tulajdonképpen ez az oka annak, hogy Hitler és Sztálin utópisztikus elképzelései sohasem függetlenedhettek a zsarnokságtól – hiszen még ha el is értek volna az ígéret földjére, akkor is kegyetlenül megbüntettek volna bárkit, akinek esetleg nem tetszik ez az új édenkert.

Remélem, könyvem szemlélteti, hogy egyik rendszerből sem lehet soha kivonni az elnyomást, hiszen ez volt a lételemük.

1. A szövetség

Hitler és Sztálin – vagyis a két legnagyobb ideológiai ellenség – 1939 augusztusában igazán furcsa dologra vetemedett. Baráti szövetségre léptek, amely számos támogatójuk szemében a józan ésszel ellentétes lépésnek látszott.

„Egyáltalán nem értettük – mesélte Karl-Hermann Müller, aki akkoriban fiatal katonaként szolgált. – Egyrészt harcolni kell – vagy legalábbis kellene – a kommunizmus ellen, másrészt pedig lepaktáltunk a kommunistákkal. […] Ennek nem volt semmi értelme.”

Könnyű belátni, hogy sokmilliónyi polgártársához hasonlóan miért érezte olyan zavarosnak Karl-Hermann Müller a helyzetet. Hitler éveken át egyfolytában szapulta a Szovjetuniót. Már 1924-ben arról írt a Mein Kampfban, hogy „Oroszország vezetői véreskezű közönséges gonosztevők”, akik „az emberiség salakjából kerültek ki”, és „a viszonyok teremtette tragikus órában egy nagy államot kerítettek hatalmukba, a vezető értelmiséget vad vérszomjassággal kiirtották”, majd „a legszörnyűbb rémuralmat teremtették meg”.

Mivel Hitler szinte kizárólag faji terminusok alapján szemlélte a világot, úgy vélte, a faj ad kulcsot a bolsevikok tetteinek megértéséhez is: „a hatalom mai birtokosai egy olyan népfajhoz tartoznak, amelyben az állati kegyetlenség megfoghatatlan hazugsággal párosul, és amely faj ma sokkal inkább, mint valaha, elhivatottnak érzi magát arra, hogy az egész világot uralma alá hajtsa.”

Ha mindez nem lenne elég, Hitler a Mein Kampfban végső – és szerinte döntő – érvet fogalmaz meg a Szovjetunió veszélyességére vonatkozóan. „Ne feledjük el – írta –, hogy ez a nemzetközi zsidó, amely ma Oroszországon teljes mértékben uralkodik, Németországban nem szövetségest, de egy Oroszországhoz hasonló sorsra ítélt államot lát.” Ráadásul Hitler szerint a Szovjetunió megszerzése csak az első lépés volt a zsidóság tervében, ugyanis az „orosz bolsevizmusban mi a zsidó világuralmi törekvések 20. századbeli megnyilatkozását látjuk”. Ebből adódóan eleve képtelenség, hogy bármiféle politikai egyezséget kössenek a szovjetekkel. Művében nyíltan kijelentette, hogy az ember „nem köt szövetséget olyan társsal, akinek egyetlen érdeke a másik megsemmisítése”.

Hitlernek a Szovjetunióval kapcsolatos hagymázas elképzelései nemcsak azért hullottak termékeny talajra a támogatói körében, mert sokuk nyíltan vagy burkoltan antiszemita nézeteket vallott, hanem Németország I. világháborús veresége miatt is. A megalázó eseményt ugyanis sokan – főleg a jobboldali, nacionalista pártok – csak bűnbakkeresés révén tudták feldolgozni. Azzal vádolták a „zsidókat”, hogy a frontvonal mögött összeesküvést szőttek az ország elveszejtésére, majd a szintén zsidó „demokraták” kötötték meg a gyűlölt békeszerződéseket – főleg a versailles-i egyezményt. Aztán amikor 1919-ben Münchenben és Berlinben forradalmak törtek ki, úgy gondolták, ismét a zsidók álltak a háttérben, hiszen a bolsevizmus álruhájában igyekeztek megszerezni Németországot.

Nézeteiket a tények önkényes kiválogatásával próbálták alátámasztani. Hiszen sok zsidó állt a müncheni forradalom és a rövid életű „szovjet” típusú Bajor Tanácsköztársaság élén! Hiszen olyan zsidó politikusok kötötték meg a versailles-i szerződést, mint Otto Landsberg! Hiszen számos bolsevik vezető, például Lev Trockij zsidó származású! Sőt, maga Marx is zsidó volt!

Csakhogy, hasonlóan a legtöbb, előítéleten alapuló kijelentéshez, némi vizsgálódással gyorsan megkérdőjelezhetjük a fenti állítások relevanciáját. Igen, néhány zsidó valóban részt vett a müncheni forradalomban, a német zsidók többsége azonban törvénytisztelő állampolgárként elítélte az erőszakos lázadást. Igen, Otto Landsberg tényleg ott volt a versailles-i delegációban, de olyannyira ellenezte a megállapodást, hogy hamarosan inkább lemondott tisztségéről. Igen, Lev Trockij valóban zsidó családban született, de sok bolsevik vezető nem – például Sztálin és Molotov sem, hogy csak két nevet említsünk. Végül pedig, igaz, hogy Marx zsidó származású volt, de sohasem gyakorolta a vallását – sőt már az apja kikeresztelkedett.

Persze Hitlert egyik tény sem zavarta különösebben, hiszen politikai karrierje során sohasem hagyta, hogy a tényekhez hasonló csekélységek befolyásolják, és a Szovjetunióval szembeni vak gyűlölet révén látott értelmet a világban. Mi több, nehéz lenne bármilyen más külpolitikai elvet mondani, ami Hitlert 1924-ben jobban befolyásolta volna az „orosz bolsevizmussal” szembeni ádáz gyűlöleténél. A szovjetekkel kapcsolatos mérhetetlen előítélete egyesítette ideológiájának alapelemeit: rasszizmusát, antiszemitizmusát és félelmét, hogy a németség „tiszta vérét” beszennyezik azok az emberek, akik „a hazugsággal és rágalmazással, a méregpohárral és a robbantás szellemével” próbálják legyőzni ellenségeiket.

Hitler azt sem rejtette véka alá, hogy Németországnak a Szovjetunió rovására kell terjeszkednie. Mint a Mein Kampfban leszögezte, „megállást parancsolunk az örökös germán vándorlásnak Európa déli és nyugati részei felé, és kelet felé tekintünk”. Sőt, néhány mondattal később konkrétan le is írta, hogy „csak Oroszország és az azt környező államok felé tekinthetünk”. Ennél aligha játszhatott volna nyíltabb kártyákkal. A Szovjetunió nyugati részén akart új Német Birodalmat létrehozni, és még csak nem is valamilyen titkos találkozón, a bizalmasai körében fejtette ki e szándékát, hanem egy olyan könyv lapjain, amelyet bárki elolvashatott.

Széles körben elterjedt a mítosz, hogy a Szovjetunió rovására történő terjeszkedés gondolata tulajdonképpen Hitler megalomániájának egyik legkorábbi megnyilvánulása volt. Az érvelés szerint komoly zavarodottságra vall, hogy valaki meg akarja hódítani Oroszországot. Amint azt Montgomery tábornagy is leszögezte: a háború „első számú szabálya, hogy nem indulunk el Moszkva felé”. Akkoriban azonban egyáltalán nem így látták a dolgot.

Hitler 1924-ben, a Mein Kampf írásakor tudta, hogy hat évvel korábban a bolsevikok német asszisztencia mellett jelentős területsávokról, valamint a forradalom előtti Oroszország lakosságának mintegy harmadáról mondtak le. Az 1918 elején aláírt breszt-litovszki békében a bolsevikok egyebek mellett a balti államokat és Ukrajnát is átengedték. A németek tehát már 1918-ban felfedezték, hogy Oroszország megtámadása igencsak jövedelmező vállalkozás lehet.

Lenin azért ment bele ebbe a megalázó szerződésbe, mert ki akart szállni az I. világháborúból. 1918 márciusában, amikor Breszt-Litovszk „utálatos békének” lett kikiáltva, Lenin világosan leírta, hogy amennyiben a bolsevikoknak nem sikerül kiugrani a háborúból, akkor „kormányunkat félresöprik”. Később a békemegállapodást a rablókkal kötött megállapodás analógiájával magyarázta el. „Képzeljék el, hogy automobiljukat fegyveres banditák állították meg – írta egyik szövegében. – Önök odaadják nekik pénzüket, útlevelüket, revolverüket és az automobilt. Így aztán megszabadulnak a banditák kellemes szomszédságától. […] A német banditákkal kötött kompromisszumunk ilyesfajta kompromisszum volt.”

A németeket nem győzte meg a tárgyalni küldött bolsevik képviselők alkalmassága. „Soha nem felejtem el az első közös vacsoránkat az oroszokkal – írta Max Hoffmann vezérőrnagy, a német delegátus egyik tagja. – Szemben velem egy munkás ült, akinek szemmel láthatóan komoly fejtörést okozott, hogy mit kell csinálni az asztalon fekvő különféle evőeszközökkel. Egymás után próbálgatta, hogy melyik lenne a legalkalmasabb a tányérjában lévő étel elfogyasztásához.” Hoffmann azt is megjegyezte, hogy amikor megkérdezték az egyik bolsevik küldöttől, hogy milyen bort kér: rajnait vagy bordóit, ő azt válaszolta: „Amelyik erősebb.”

A breszt-litovszki egyezmény megállapodásait nem tartották be túl sokáig, mivel Németország 1918 novemberében bekövetkezett veresége hatályon kívül helyezte, ám amikor Hitler a Mein Kampfot írta, sokakban még frissen élt az eredeti szerződés emléke. Emiatt akkoriban nem tűnt észszerűtlennek, hogy a bolsevikokkal kötött 1918-as szerződés valamikor majd újra érvényesíthető legyen. Hiszen nem mutatták-e ki már egyszer a szovjetek a gyengeségüket, sőt sokak szerint a gyávaságukat is?

Sok mindennel vádolhatjuk Hitlert, de azzal biztosan nem, hogy ideológiai látomásában ne lett volna következetes. Például 1936-ban, kevés politikai feljegyzéseinek egyikében újfent hangot adott a „bolsevizmus” iránti gyűlöletének. „A francia forradalom kitörése óta – írta szinte apokaliptikus hangnemben – a világ egyre gyorsabb ütemben száguld egy újabb konfliktus felé, és végleg meg kell oldania a bolsevizmus problémáját, amelynek lényege és célja a mind ez idáig az emberiség vezetésére rendeltetett réteg elpusztítása, hogy a zsidókat állítsa a helyükre. Egyetlen állam sem vonulhat vissza vagy maradhat távol e történelmi konfliktustól. Mivel a marxizmus oroszországi győzelme révén a világ egyik leghatalmasabb birodalmában vert tanyát, hogy innen indítsa későbbi hadműveleteit, a probléma immár kifejezetten fenyegetővé vált…”

Nehogy bárkinek kétsége támadjon e szavak értelmét illetően: Hermann Göring egy 1936 szeptemberében tartott kabinetértekezleten világossá tette, hogy a Führer abból „az alaptételből indul ki, miszerint elkerülhetetlen a kenyértörés Oroszországgal”. És miközben Hitler a nyilvánosság előtt egy ideje már nem beszélt nyíltan keleti területszerzési elképzeléseiről, azt azért újra és újra kinyilvánította, hogy milyen mérhetetlen veszélyt jelent a Szovjetunió létezése. Egy 1937 szeptemberében elmondott nürnbergi szónoklatában eposzi küzdelemként írta le a bolsevizmus elleni harcot. A dolgok felnagyításától sohasem félve egyenesen „a világtörténelem gigantikus eseményének” nevezte, a bolsevizmus fenyegetéséről pedig azt mondta, „emberi fajunk civilizációjának és kultúrájának az ókori államok összeomlása óta nem kellett ekkora veszéllyel szembenéznie”.

Hitler azt is kiemelte, hogy a bolsevizmus elleni harc mindenre kiterjed. Minden kockán forog: a német szellemi élet, a gazdaság „és minden olyan intézmény, amely az állam természetét, jellegét és életét meghatározza”. Ismét emlékeztette közönségét, hogy a bolsevizmus mögött a zsidóság áll. Szörnyűnek festette le e fenyegetést. Szerinte a zsidóság – „egy minden szempontból alsóbbrendű faj” – megpróbálja elpusztítani az általuk uralt emberek „intellektuális osztályait”. Azért kell ezt tenniük, mert egyébként „a magasabb rendű intelligencia” legyőzné őket. Összefoglalásul Hitler hangsúlyozta, hogy a Szovjetunióban egy „civilizálatlan, nemzetközi zsidó–bolsevik bűnbanda” uralkodik, amelynek célja, hogy „Moszkvából irányíthassa Németországot”.

Figyelemre méltó Hitler stratégiája, hiszen beszédében nem azt állította, hogy területszerzés miatt kellene megtámadni a Szovjetuniót. Épp ellenkezőleg, azt hangsúlyozta, hogy Németországot fenyegeti a bolsevik „világforradalmi” szándék, ő maga pedig a nemzet létére leselkedő veszélyre figyelmeztető próféta. Végső célját tekintve okos taktika volt ez, hiszen ugyan nem mondta ki, de mindebből logikusan következett, hogy a bolsevikok állítólagos terjeszkedési szándékát megelőzendő, nekik kell előbb támadni. Így a németek nem azért szerzik majd meg a szükséges keleti területeket, mert területfoglaló, imperialista állam lennének, hanem csupán az önvédelem „nem szándékos” következményeként jutnak majd ezekhez hozzá.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Oswald – SIL Open Font License