Giuditta Fabbro

A szerelmes bérgyilkos

Giuditta Fabbro

A szerelmes bérgyilkos

Copyright © 2016 by Kovács Judit

Borító terv: Kovács Judit

Modell: Mester Anita

Korrektúra: Fekete Annamária

Könyvrendelés és infó: giuditta.fabbro@gmail.com

Minden jog fenntartva!

ISBN 9789634246152

1. fejezet

Éjfél már elmúlt, amikor Várszegi Csaba hazaérkezett. Miközben a szobájában levetkőzött, belépett a hangpostájába és meghallgatta az üzeneteit. Pár szerelmes női csicsergés után egy komoly férfihang jelentkezett be. Csaba arcáról eltűnt a női hangok által keltett mosoly. A rejtélyes üzenet végén egy cím hangzott el. Csaba mozdulatlanul állt, és meredten nézte az üzenetrögzítőt. Nagyon jól tudta, mit takar a férfi által említett 666-os kód. Már három éve is elmúlt, hogy ilyen feladattal keresték meg. Ledobta a pólóját a fotelbe, és a készülékhez ment. Újra és újra visszajátszotta, többször meghallgatta, majd megnyomta az egyik gombot és letörölte a felvételt.

Eddig azt hitte, hogy ennyi idő után már meg tudott szabadulni a múltjától, de ez az üzenet ráébresztette, hogy sosem fog sikerülni. Egész életében üldözni fogja.

Csaba egész éjszaka le sem hunyta a szemét. Kíváncsi volt, de egyben tartott is a találkozótól. Ha elvállalja a férfi által ajánlott munkát, akkor az elvégzése után újra el kell hagynia az otthonát és újra nevet kell változtatnia, már ki tudja hányadszor az évek folyamán. Pedig a mostani nevét már annyira megszokta és ezt az életét is megszerette. Nem akart megint új személyazonossággal új életet kezdeni.

Ahogy az ágyban fekve a plafont bámulta, a múlt egy-egy pillanata villant be a szemei előtt. Gondolatai egészen gyerekkoráig vitték vissza.

Már kisfiúként is rajongott a játék puskákért, de felnőve a fegyver a szenvedélye lett. Nem is tudott elképzelni más hivatást, mint a katonaság. A kiképzői hamar meglátták benne a tehetséget, így rövid itthoni szolgálat után előbb pár hónapot békefenntartóként volt külföldön, Koszovóban, majd Afganisztánban teljesített szolgálatot. Itt ölt először embert. Saját maga is meglepődött azon, hogy milyen megmagyarázhatatlan nyugalom töltötte el egy emberi élet kioltása után. Mindennap újra akarta élni ezt az izgalommal teli érzést.

Miután Afganisztánban egy a táboruk ellen indult támadás alkalmával mesterlövészeket megszégyenítve végzett a támadók többségével, az elsők között kapott lehetőséget rá, hogy Irakban szolgáljon. Itt pár hónap kint-tartózkodás után bekerült a legjobbak közé. Mesterlövészként kedvére gyilkolhatott.

Európában hamar híre ment a száz százalékon teljesítő, mindig pontosan lövő, sosem hibázó férfinak. Mikor végleg hazatért, megkeresték páran olyanok, akik az éjszakában dolgoztak, és megbízták az ellenségeik eltüntetésével. Csaba minden egyes munka után nevet és lakhelyet változtatott. Egy dolgot hagyott csak meg a múltjából: azt a telefonját, amin üzenhettek neki munkaügyben, de azt is mindig átirányította arra a vezetékes telefonra, ahol épp lakott.

Tekintetét az asztalon lévő telefonkészülékre szegezte. Három év! Ennyi ideje nem hallotta azt a kódot, amit csak ő és az ügyfeleiként jelentkező emberek tudtak. Pedig a legutolsó munkája után, ami Franciaországban volt, úgy gondolta, végleg befejezi. Bár magának sem ismerte be, nem gondolhatta ezt komolyan, mert akkor kikapcsoltatta volna azt a telefonját, amin a megbízói jelentkezhettek. Pedig a sok gyilkolás után már nyugodtabb életre vágyott.

Családot szeretett volna alapítani, de valahogy eddig még nem találkozott olyan nővel, akiért mindent feladna. A másik dolog, ami miatt csak alkalmi kapcsolatai voltak, az volt, hogy a munkájából kifolyólag bizalmatlan volt mindenkivel. A nőkkel még jobban, mint a férfiakkal. Attól tartott, hogy a meggyilkolt emberek rokonai felkutatják, és pont egy olyan nővel öletik meg őt, aki iránt gyengéd érzéseket táplál.

Csaba már hajnalban kocsiba ült, és a telefonban említett címre vette az irányt. Félórával hamarabb érkezett meg a megadott helyre. A kocsijával megállt a többemeletes panelház előtt és várt. A környéket szemlélte. Az ott álló épületek inkább hasonlítottak háború utáni romhalmazokhoz, mint lakásokhoz. A férfi mindent jó alaposan megfigyelt. Az utca tele volt fiatal, bűnöző kinézetű alakokkal. Csaba a jobb kezét ösztönösen a mellkasához emelte. Tudta, hogy indulás előtt az inge alá magára vette a golyóálló mellényét, most mégis bizonyosságot akart szerezni róla.

Nyolc óra előtt pár perccel kiszállt az autóból és lezárta. Csak remélte, hogy a kocsija akkor is meglesz, mikor majd kijön a házból. Ha egyáltalán élve kijön onnan! – futott át az agyán egy pillanatra. Lassú, óvatos léptekkel ment be az épületbe. Mivel a lift nem működött, így a lépcsőt célozta meg. Szerencséjére a lakás az első emeleten volt. Az ajtót pont szemben találta a lépcsővel. Csaba megállt előtte. A tenyere izzadt, a szíve hevesen dobogott, miközben bekopogott. Várt, de választ nem kapott. Ahogy lassan lenyomta a kilincset, az ajtó nyikorogva kitárult. A férfi hátranyúlt a fegyveréhez és kibiztosította. Ez kissé megnyugtatta. Elindult a bejárati ajtóval szemben lévő szobához. Némi habozás után belépett. A helyiségben teljes sötétség volt. Ahogy Csaba betoppant, valaki felkattintott egy asztalon álló olvasólámpát, és a férfi szemébe irányította. Csaba hunyorított egyet a rá szegezett éles fénytől.

– Álljon meg ott! – szólt rá egy éles, komoly hang. Pont az, aki az üzenetet is hagyta. Rajta kívül senki nem volt a helyiségben. A férfi az asztalnál ült. Az arca egyáltalán nem látszott és a felső teste sem. Az ember nagy része annyira beleveszett az őt körülvevő sötétségbe, mintha egy búrokban lett volna. A köré húzott sötét anyagból csak a jobb keze látszódott ki, amiben egy cigarettát tartott. Már ebből is látszott, hogy nem kezdő az illető.

– Tudja, miért hívattam? – szólalt meg a férfi, miután eloltotta a cigarettát. Elvette az asztalon lévő ezüstszínű amerikai öngyújtóját, és megforgatta az ujjai között.

– Csak sejtem – válaszolta Csaba. A szeme közben a férfi kezére tévedt. Jó alaposan megnézte az ujjai között lévő ezüst gyújtót. Nagyon különleges formája volt. Csaba sosem látott ilyet, de még ehhez hasonlót sem.

– Elmegy a megadott címre, és jelentkezik testőrnek – csúsztatott végig az asztalon egy kis darab papírt. Csaba elkapta, még mielőtt az a földön landolt volna.

– Mondja azt, hogy a Szentgyörgyi és Társától jött! Ha felhívják őket, ott meg fogják erősíteni, hogy ön náluk dolgozik.

– Mi lesz a feladatom?

– Ölje meg a nőt! Úgy tudom, maga ebben a legjobb.

– Csak voltam.

– Téved – rázta meg a fejét. – Egy profi bérgyilkos mindig is az marad.

– Beszéljünk a kiadásaimról! – terelte a pénzre a szót Csaba.

– Az első részletet most kapja meg. Ha jól dolgozik, második is fogja követni, de ha csak egy kis hibát is ejt, hamarabb fog távozni, mint a hölgy!

– Értem – bólintott.

A férfi egy nagyalakú borítékot vett el oldalról, és odalökte Csabához. Ő elkapta, szétnyitotta és megnézte. Elismerően elhúzta a száját. Ennyi előleget már rég adtak neki egy munkáért.

– Ha elfogadja ezt a pénzt, az azt jelenti, hogy az üzlet megköttetett. Hibátlanul végig is kell csinálnia! Ebből a játékból nincs kiszállás! Én keverem a lapokat, és én is osztok. Apropó! – tett le az asztalra egy csomag kártyát. – Tud kártyázni?

– Igen.

– Pont ilyen lapot fogok küldeni, amikor esedékessé válik a hölgy eltüntetése. Öngyilkosságnak kell beállítani – adta ki a feladatot, miközben ügyesen megkeverte a lapokat. – Húzzon egyet! – terítette szét. – A fekete halál, a piros az élet!

Csaba előrelépett párat, kikapott egy lapot a csomagból és a férfi felé fordította.

– Piros…

Giulia Domenicali magas, vékony, kimondottan csinos nő volt. Hosszú, éjfekete hajjal, tipikus olaszos vonásokkal. Édesapja vérét, a déliek temperamentumát örökölte. Édesanyja magyar volt, de belőle kevés jutott a fiatal nőbe. Rá inkább Giulia bátyja, Sándor hasonlított. Talán épp ezért is kapott az egyik gyerek magyar, a másik olasz nevet.

Giulia szülei sokáig Milánóban éltek. Mind a ketten a divat világában mozogtak. Édesanyja modell volt, édesapja pedig az egyik nagy divatcégnél dolgozott. Az olasz férfi első látásra beleszeretett a kifutón előtte végigvonuló magyar nőbe. Hosszú hónapokon keresztül tíz divatbemutatót ült végig a férfi, míg végre a modell szóba állt vele.

A fiuk születése után Magyarországra költöztek. Stefano felvásárolt pár csődbe ment gyárat, és virágzó varrodát varázsolt belőlük, melyek milánói divatcégek beszállítói lettek. Az olcsóbb magyar munkaerővel rengeteg megrendelésre tett szert. Giulia már Magyarországon, a gazdagságba született bele. Szülei magániskolába, majd a legdrágább egyetemre járatták. Giulia ezt azzal hálálta meg, hogy az iskola legjobb tanulója lett. Mivel minden idejét a tanulásnak szentelte, így barátja szinte nem is volt. Az egyetem elvégzése után az apa maga mellé vette a lányát és mindenre megtanította, ami egy ilyen nagy vállalat irányításához kellett. Minden útjára magával vitte Olaszországba, és bevezette azoknak a körébe, akikkel dolgozott. Mikor édesanyja megbetegedett, az édesapja teljesen a lányára bízta a hatalmas vállalkozás irányítását. Minden egyes percet a felesége mellett töltött. A szeretett nő elvesztése után Stefano belebetegedett a fájdalomba. A halálos ágyán a fia helyett mindenét a lányára hagyta. Tudta, hogy Giulia bátyja, Sándor pár hónap alatt elherdálná az örökséget. Így Giulia kapta meg azt a főváros szélén épült villát is, ami nem messze az országúttól állt egy több hektáron elterülő, erdővel körül ölelt birtokon.

Giulia nagyon kemény kézzel irányította a vállalkozást, így a hazai üzleti életben nagyon sok ellenséget szerzett. Épp ezért a nő igyekezett elkerülni a nyilvános helyeket. Teljesen bezárkózva, magányosan élt hatalmas, minden luxussal felszerelt villájában. Barátai, csak úgy, mint gyerekkorában, egyáltalán nem voltak. Csak a birtok személyzete és a testőrei vették körül. Nagyon ritkán mozdult ki ebből a túlbiztosított közegből, de ha mégis el kellett hagynia a kastélyt, azt csakis a testőrei kíséretében tette.

Mivel az egyik megbízható testőre megnősült és kilépett, így Giulia megkért egy fővárosi céget, hogy keressenek neki minél hamarabb egy megbízható embert. Ez pont kapóra jött a nő egyik ellenségének. Mivel jó barátja volt a biztonsági cég tulajdonosa, ezért csak egy szavába került, és a felfogadott bérgyilkosból egy pillanat alatt a Szentgyörgyi és Társa legjobb embere lett. Így Csaba másnap reggel már úton is volt a megbízótól kapott címre. Fél kilenc elmúlt, amikor a férfi a kocsijával letért a főútról, és rákanyarodott a kastélyhoz vezető magánútra. Nemsokára fel is tűnt a hatalmas kőfallal körülölelt birtok. Csaba lassított, majd megállt a kovácsoltvas kapu előtt. Két fegyveres férfi lépett az autóhoz.

– Jó reggelt! Miben segíthetek? – nyitotta ki az ajtót az egyik, közben a másik a szélvédőn keresztül egy géppisztolyt szegezett Csabára.

– Giulia Domenicalihoz jöttem, munkaügyben. A Szentgyörgyi és Társától küldtek.

– Megkérhetjük, hogy szálljon ki? – mondta udvariasan. – Ne haragudjon, de biztonsági okokból át kell vizsgálnunk a kocsiját.

– Értem – bólintott Csaba, és kiszállt az Audiból. Felemelte a kezeit, megfordult, és a két tenyerével megtámaszkodott a kocsija tetején. Míg az egyik megmotozta, addig a másik egy speciális tükör segítségével az Audi alvázát vizsgálta át. Bombát keresett. Majd a két férfi az egész autót átnézte, a motortértől a csomagtartóig. Mindent alaposan átkutattak, mégsem tartott tíz percnél tovább az átvizsgálás. A legvégén elkérték Csaba személyi igazolványát és az Audi papírjait. Mivel mindent rendben találtak, kinyitották a kaput. Miután a kocsi elhajtott, az egyik őr a rádiójáért nyúlt, és jelentette a férfi érkezését.

Csaba felhajtott a villáig. Megállt közvetlenül a lépcsőnél és kiszállt. Körülnézett. Az épület előtt elhaladó út másik oldalán egy hatalmas park terült el, közepén egy szoborcsoportból álló szökőkúttal. A parkot szépen rendben tartott sövény ölelte körül, amin a kertészek most is dolgoztak, hogy tökéletes legyen.

Csaba megfordult, és elindult fel a lépcsőn. Az ajtóban újabb két férfi fogadta. Ők is átvizsgálták, és csak utána vezették be a nappaliba. Ők már nem voltak túl udvariasak, de Csaba ezt nem is várta el tőlük.

Nemsokára nyílt az ajtó, és Giulia lépett be rajta. Csabának egy pillanatra még a lélegzete is elállt. Sosem gondolta volna, hogy a nő ennyire szép. Olyan volt, mintha egy gyönyörű festmény kelt volna életre. Giulia sötét színű, csinos nadrágkosztümöt viselt, ami teljesen kiadta karcsú alakját. Csaba csak állt ott, és mozdulni sem tudott. Teljesen megbabonázta Giulia szépsége. Mintha álmai nője jelent volna meg előtte.

Pont egy ilyen feleségről ábrándozott napokkal azelőtt, de nem gondolta, hogy létezik is az a nő, akit elképzelt magának. Csaba jó alaposan végigmérte Giuliát. Arcán apró mosoly jelent meg, de hamar eltűnt, amint meglátta, hogy három férfi társaságában érkezett. Az egyikük megállt az ajtóban, a másik kettő pedig a nő hátánál. Csaba a válla fölött egy pillantást vetett a másik ajtóra, ahol ő bejött. Az őt bekísérő két férfi még mindig ott állt.

– Foglaljon helyet! – szólt oda hidegen a nő, és jobb kezével az asztalnál lévő székre mutatott. A tekintetében volt valami lekezelő, amitől a vele szemben álló emberrel azt éreztette, hogy ő magasan felette áll a ranglétrán. Giulia kissé még feljebb emelte a fejét, miközben leült a férfivel szemben az asztal másik oldalán. Kecsesen keresztbe rakta a lábát és kényelmesen elhelyezkedett a bőrfotelban, közben gyengéden beletúrt fekete, hullámos hajába.

– Azt hittem, egy kicsit kevesebben leszünk itt – jegyezte meg Csaba.

Az egyik férfi egy lépést tett előre Csaba felé, de Giulia határozottan felemelte a kezét, megállítva ezzel a testőrt. A férfi némán bólintott, és visszament a helyére. Csaba hátrafordult egy pillanatra.

– Kezdem magam úgy érezni, mint egy börtönben – jegyezte meg még mindig gúnyos hangnemben.

– Nem gondolja, hogy a bátorságot összetéveszti a szemtelenséggel? – ráncolta össze a szemöldökét Giulia.

– Nem lehetne ebben az óriási villában találni egy helyet, ahol négyszemközt beszélhetnénk?

– Nem lehetne! – vágta rá rögtön a nő. – Én most egy megbízható testőrt keresek, nem pedig egyéjszakás szeretőt. De nem is tartóztatom tovább – állt fel Giulia, és elindult az ajtóhoz.

Csaba is felállt, és felemelte a kezét.

– Nézze meg! Nincs nálam fegyver! – szólt a nő után. – Az életét védeni jöttem. Nincs mitől tartania.

Giulia lassan megfordult. Csaba elindult a nő felé, közben kigombolta a zakóját és félrehúzta.

– Csak öt percet kérek öntől – mondta halkan Csaba, és megállt Giulia előtt.

A nő mellett álló férfi már nyúlt is a fegyveréért, de Giulia felemelte a kezét, miután Csaba mélyen a szemébe nézve elsuttogta a „kérem” szót. A nőt rabul ejtette a csodálatos, ártatlan barna szempár, ami most rá nézett. Szeretett volna szabadulni tőle, de nem tudott.

– Nem kell félnie tőlem, nem fogom bántani!

– Nem félek magától! – vágta rá magabiztosan Giulia, és teljesen Csaba elé lépett. A kezét a férfi zakója alá csúsztatta. Az ujjai lassan, centiről centire végigfutottak Csaba izmos hátán, le egészen a derekáig. Közben végig egymás szemébe néztek, még csak a pillájuk sem rebbent.

Kezét végigcsúsztatta az oldalán, majd a mellkasán keresztül visszatért a derekára. Leguggolt elé, és a lábán folytatta. Csaba megköszörülte a torkát és egy nagyot nyelt. A tekintetét a plafonra emelte, hogy ne is lássa az előtte térdelő nőt. Giulia, miután végzett, felállt. A fejével az ajtó felé intett, jelezve a férfiaknak, hogy elmehetnek.

– Az ajtó előtt leszünk – erősített meg minden egyes szót a nő mögött álló Attila, majd mind az öten távoztak.

Giulia válaszként csak bólintott egyet, majd az asztalhoz ment, és karba tett kézzel nekitámaszkodott.

– Gondolom, ezt a motozást ön is annyira élvezte, mint én – szólalt meg Csaba, miután ketten maradtak.

– Téved! – rázta meg a fejét, közben kissé megemelte. – Csak azt ellenőriztem, hogy a fiúk jól végezték-e a munkájukat. Semmi több. Ha találtam volna valamit magánál, azonnal kirúgtam volna őket.

– Tudta, hogy nem fog találni nálam semmit, mégis tetőtől talpig megmotozott – jegyezte meg mosolyogva Csaba, és a nőhöz ment. – Arra volt kíváncsi milyen kondiban vagyok? – állt meg Giulia előtt. Amint belenézett a nő gyönyörű szemeibe, hirtelen elfelejtette, hogy miért is ment oda. Csak az járt az eszében, hogy mindenképp meg kell szereznie őt.

– Minden vágyam az volt, hogy maga mellett dolgozhassak – mondta ki minden gondolkodás nélkül. Giulia szólni sem tudott, csak a férfit figyelte. Csaba felemelte a kezét, hogy megsimogassa a nő gyönyörű arcát, de a férfi váratlan mozdulata megrémítette Giuliát. Ijedten lépett jobbra egyet.

– Ennyire fél tőlem?

– Nem – rázta meg a fejét, és megpróbálta leküzdeni a zavarát, ezért gyorsan másra terelte a szót – Megkínálhatom valamivel?

– Talán egy whiskyvel – felelte, közben a szemét egy percre sem vette le a bárszekrényhez tartó nőről. – De csak ha ön is iszik velem egyet.

– Nem fogok. Csak az alkoholisták isznak ilyen kora reggel.

– Meg azok, akik zavarba jönnek egy ilyen gyönyörű nő jelenlététől, és ennek leplezésére szükségük van egy kis alkohol nyújtotta erősítésre.

– Nem úgy néz ki, mint aki nagyon zavarba lenne – jegyezte meg Giulia. Elővett egy poharat, jeget rakott bele, majd egy kevés whiskyt töltött rá. Visszament vele a férfihoz, de Csaba a pohár helyett a nő csuklóját fogta meg és magához húzta. A nő kezéből kiesett a pohár, tartalma végigömlött a szőnyegen.

– Az ajtó előtt öten állnak – figyelmeztette a férfit. – Csak egy szavamba kerül.

Ez után a mondat után Csaba egyik pillanatról a másikra elengedte Giuliát és eltávolodott tőle.

– Bocsánat, signorina Domenicali. Nem így akartam meggyőzni, csak nem tudtam ellenállni a szépségének.

A nőt egy kis időre zavarba ejtette ez a kedves bók, de hamar túljutott rajta. Összeszedte magát, és újra azon a hideg hangon szólalt meg, mint amikor először találkoztak.

– Ha bekerül a csapatba, egyfolytában a közelemben lesz. Ha ez már most problémát jelent önnek…

– Nem jelent problémát, hölgyem.

– Az előbb nem úgy látszott – rázta meg a fejét Giulia.

Csaba hallgatott.

– Tisztában van vele, hogy milyen munkára jelentkezett?

– Igen – bólintott a férfi.

– Képesnek tartja magát a feladat ellátására?

– Természetesen, signorina!

– És egy nő által kiadott parancs teljesítésére?

– Igen – vágta rá azonnal.

Giulia szúrós szemekkel hosszú ideig méregette Csabát. Az arcvonásaiból próbált őszinte választ kapni az előzőleg feltett kérdésekre.

– Rendben – szólalt meg egy idő után a nő. – Megmutatom a szobáját – indult el az ajtóhoz. Rátette a kezét a kilincsre, de nem nyomta le. Hirtelen megfordult:

– Ha nem zavarja, kíséretünk lesz.

– De, nagyon zavar.

– Pedig ez is egy olyan szabályrendszernek a része, amit be kell tartani.

– A szabályok csak egyfajta útmutatások. Mindig lehet rajtuk változtatni. Főleg önnek.

Giulia hallgatott egy percig, majd kinyitotta az ajtót. Mind a ketten kiléptek rajta.

– Körülvezetem – mondta az ajtóban álló férfiaknak, és már indulni is akart, de János, a testőrök főnöke nem engedte, hogy elmenjen. Elkapta a karját és oldalra húzta.

– Én nem tanácsolnám, hogy egyedül maradj vele! Ő más, mint mi.

– Szerintem viszont nem – húzta el a karját.

– Én akkor is szemmel tartanám.

Giulia szó nélkül indulni akart, de János újra elkapta a karját és visszafordította.

– Ugye nem volt köztetek semmi?

– Nem, apuka – rántotta el a kezét. – És különben sem tűröm ezt a hangnemet – mondta dühösen, és elindult Csabához, aki tőlük nem messze állt.

– Tartsátok szemmel! – szólt oda halkan a többieknek János, majd sarkon fordult, és kiment az udvarra.

Giulia néma csendben indult el a férfival az emeletre. Gondolatai János körül jártak. Még senkit sem fogadott ennyire ellenségesen. Nem értette, mi az oka ennek.

Csaba a szeme sarkából a nőt figyelte, aki szótlanul, gondterhelt arccal sétált felfelé a lépcsőn.

– Ő a párja? – érdeklődött csendesen a férfi.

– János? Dehogyis! – rázta meg a fejét. – Ő a testőrök főnöke. Így, ha itt marad, a magáé is ő lesz.

– Hát, elég unszimpatikus egy alak.

– Pedig muszáj lesz megbarátkoznia vele, ha itt akar maradni.

– Miért, nem ön dönt a testőrök alkalmazásáról? – kérdezte csodálkozva Csaba.

– Nem csak én döntök – felelte Giulia, és a maga részéről lezártnak tekintette a témát.

Az emeletre felérve elfordult jobbra. Néma csendben lépkedtek egymás mellett. Csabát, ahogy az oldalán sétáló nőt figyelte, egyfajta megmagyarázhatatlan nyugalom kerítette hatalmába. Más nő mellett még sosem érzett ilyet. Minden egyes percet Giulia társaságában akart tölteni. Megérinteni finom, bársonyos bőrét, végigsimítani az arcát, beletúrni a hajába, és megcsókolni gyönyörű, telt ajkait.

– Elérkeztünk a maga szobájához – zavarta meg a férfi gondolatait a nő. Megállt az egyik ajtó előtt és benyitott.

– Mikor érkezünk el az ön szobájához?

– Tisztázzunk valamit, uram! – fordult mérgesen Csaba felé. – Nagyon nem szeretem az ilyen kétértelmű megjegyzéseket!

– Csak az ön biztonsága miatt érdekel. Egy váratlan támadás esetén jobb, ha közel van egymáshoz a szobánk – próbálta kimagyarázni.

– Csomagoljon ki, majd menjen le az udvarra és keresse meg Jánost! Ő majd mindent megmutat magának!

– Miért nem ön?

– Mert ő lesz a maga főnöke! – válaszolta, kihangsúlyozva az utolsó szót.

– Értem – bólintott, bár az arcán látszott, hogy nem örül neki. – A szobát azért még megmutatja?

– Megmutattam.

– Belülről gondoltam – tette hozzá a férfi.

– Sosem megyek be az alkalmazottak szobájába, és ők sem léphetnek be az enyémbe, a takarítónő és János kivételével. Ezt maga is tartsa tiszteletben! – mondta komoly hangon, amivel még jobban éreztette távolságtartását. Sarkon fordult, és elindult a lépcső irányába. Csaba a szemével végig követte a nőt, míg el nem tűnt a folyosó végén.

Giulia az egész napot a dolgozószobájában töltötte. Folyamatosan telefonált, közben a gépén dolgozott. Hol a gyárai vezetőivel beszélt, hol olaszul tárgyalt. Késő délután már annyira fáradt volt, hogy az üzemek vezetőinek is olasz nyelven kezdte el adni az utasításokat. Már sötétedett, amikor kikapcsolta a számítógépet, és elindult le a földszinten lévő ebédlőbe, ahol a hatalmas faragott asztal csak egy főre, neki volt megterítve. Itt csak Giulia vacsorázhatott, senki más. A nő pillantása, ahogy fáradt tekintete végigsöpört az asztalon, a középen két sorban elhelyezett gyertyákon állt meg. Ahogy pislákoló lángjukat figyelte, a szeme könnybe lábadt. Amikor az ilyen nehéz, végigdolgozott napjain fáradtan helyet foglalt a nagy asztalnál, csak ilyenkor döbbent rá, mennyire is egyedül maradt ebben az életben. Régen mindig négyen ültek az asztalnál. Jókedvűen beszélgettek és főleg boldogok voltak, de Giulia évek óta már csak magányosan, boldogtalanul foglalt helyet itt. A szülei halála után testvére, Sándor elköltözött, miután kiderült, hogy Giulia örökölt mindent, és ő csak havi juttatásokat kap egész életében.

A nő remegő kézzel az elé helyezett borospohárért nyúlt. Elvette, és kortyolt belőle egy keveset. A könyökével megtámaszkodott a faragott szék karfáján, és az arcához emelte a poharat. Gondolatai újra a múltban kalandoztak, amit egyre közeledő férfihangok zavartak meg.

– Az összes ablakot ellenőrizzük! Minden egyes helyiségben – oktatta ki Csabát Attila, de mikor meglátta Giuliát, hirtelen elhallgatott és megállt. – Elnézést, signorina Domenicali! – kért bocsánatot azonnal. – Azt hittem, már senki sincs itt.

A nő némán bólintott, miközben a tekintetét a két férfira emelte. Csaba azonnal meglátta a Giulia szomorú szemeiben megcsillanó könnycseppeket.

– Visszajövünk később! – mondta Attila, és kitolta a helyiségből Csabát.

A nő lerakta a kezéből a poharat, majd az evőeszközökért nyúlt és megvacsorázott.

Mikor Csaba órák múlva visszatért, hogy az ellenőrzést befejezze, Giuliát még mindig az asztalnál ülve találta, a kezében egy pohár borral. Néma csendben kihátrált, és az ajtóból figyelte.

Annyira szomorú, olyan megtört nő látszatát keltette most, mintha a világ legboldogtalanabb embere lenne. Csaba sokáig nézte Giuliát. Hirtelen eszébe jutott a megbízása. Soha nem volt még ennyire könnyű feladata, mint most. Egy lelkileg megtört nőt kell megölnie úgy, hogy öngyilkosságnak állítja be. Giulia esetében ez senkinek nem lesz meglepő.

A nő egy mélyet sóhajtott, majd gyengéden letörölte az arcán végigfutó könnyeit. Csabán furcsa érzés lett úrrá. Még sosem fordult ilyen elő vele, de most megsajnálta a nőt.

Nem lehetnek érzései iránta! – hessegette el a gondolatot, majd gyorsan sarkon fordult és felment a szobájába.

A következő napokban Giulia egész nap a hétvégi divatbemutatóval kapcsolatban egyeztetett, esténként pedig órákat ült az ebédlőben magányosan. Csaba minden egyes nap az ajtóból figyelte az egyedül szomorkodó nőt. Nem ment be hozzá. Meg akarta tartani azt a bizonyos távolságot. Félt, hogy ha beszédbe elegyedik vele, túlzottan megkedveli, és nem fogja tudni megölni. De mikor egyik este zárva találta az ebédlő ajtaját és meghallotta, hogy Giulia zokog mögötte, nem bírta megállni, hogy ne menjen oda hozzá. Bekopogott, majd benyitott. Váratlanul csend lett. Csaba az asztalhoz ment, és leült a nő jobb oldalára. Giulia kérdőn nézett rá.

– Tudom, hogy maga nagyon új itt, de azzal ugye tisztában van, hogy még kopogás után sem jöhet ide be hozzám? – szólalt meg halkan, de parancsolóan.

– Hallottam erről a szabályról, de most nem érdekel – rázta meg a fejét. A nő szólásra nyitotta a száját, de a férfi megelőzte.

– Miért sírt?

– Nem sírtam – hazudta Giulia.

– Tényleg? – dőlt előre Csaba, és mélyen belenézett a nő könnyes szemeibe. Giulia zavartan elfordította a fejét, hogy elkerülje a szemkontaktust.

– Igaz, nem tartozik bele a munkaköri leírásomba, de szívesen meghallgatom, mi nyomja a szívét.

– Mégis mit képzel magáról? – csattant fel a nő.

– Azt, hogy a pszichológusa vagyok, csak testőrnek álcázom magam.

– Nincs pszichológusom.

– Akkor pont jókor érkeztem. Dr. Várszegi Csaba vagyok. Esténként pszichológus, nappal testőr. Mivel ilyen jól megfizet napközben, így az esti kezelésekért nem számolok fel semmit. Va bene? (Rendben?)

Giuliának dühösnek kellett volna lennie, de ehelyett elmosolyodott.

– Kitől tanult olaszul? – érdeklődött, közben kortyolt egyet az előtte lévő pohár borból.

– Nem tanultam, csak ragadt rám pár szó. Mondjuk nagyrészt csak csúnya szavak, amit hölgyek társaságában nem illik kimondani – mosolyodott el a férfi.

– Milyen szavak? – hunyorított egyet a nő.

– Majd egyszer, ha sokat ittunk együtt, elmondom – nevetett fel Csaba.

Giulia lerakta a poharát az asztalra, majd elvett egy másikat, és a boros üveget. Töltött a férfinek egy pohárral és átnyújtotta.

– Csak szólok előre, ha le akar itatni, ahhoz ennyi bor kevés lesz – mosolygott kedvesen a férfi.

Giulia felkacagott. Olyan édesen, mint egy kisgyerek. Csaba most teljesen másnak látta a nőt, mint eddig. A kezdeti vonzalom, ami az elején fellángolt benne, egyre jobban a hatalmába kerítette. Tudta, hogy nem szabad Giulia közelébe mennie, de ő mégis megszegte a legalapvetőbb szabályt, a távolságtartást.

– Ne haragudjon! – ugrott fel hirtelen a székről. – Igaza volt! Nem lett volna szabad bejönnöm! – indult meg az ajtó felé.

– Várjon! – kapta el a mellette elhaladó férfi kezét és megszorította, majd ugyanolyan váratlanul el is engedte, mintha megijedt volna valamitől. – Tényleg nem kellett volna bejönnie! – mondta lehajtott fejjel.

– Nem fog előfordulni többé, signorina Domenicali. Jó éjszakát! – köszönt el, majd távozott.

Giulia a testőr után fordult. Hónapok óta ő volt az egyetlen, aki megnevettette, és hosszú évek óta ő volt az egyetlen férfi, akit megérintett. Maga sem tudta, miért kapott Csaba keze után. Foghatta volna a magányra, de ez nem lett volna magyarázat rá. Egy szuszra megitta a poharában lévő bort, majd felugrott a székről és felrohant a szobájába.

Másnap reggel Csaba épp kilépett a szobája ajtaján, amikor Inez, az egyik szobalány felért az emeletre.

– Signorina Domenicali a dolgozószobájában várja – szólt oda a férfinak. Csaba csak bólintott egyet, hogy tudomásul vette, és elindult a lépcső irányába. Egyenesen oda ment. Egy kissé meglepődött, mikor a helyiségbe belépve meglátta, hogy János már ott van. Azt hitte, a nő négyszemközt akar beszélni vele az előző nap történtek miatt, de tévedett.

– Foglaljon helyet! – mutatott a János melletti székre Giulia. Csaba szó nélkül leült a férfi mellé.

– Reggeli után végig akarom látogatni az összes gyárat. Ehhez négy emberre lesz szükségem. Az én két választottam már itt ül.

– Ki legyen a másik két személy? – érdeklődött János.

– Rád bízom. Válaszd ki te!

– Rendben – bólintott a testőrök főnöke.

– Mindenki kapjon fegyvert, két tár éleslőszerrel.

– Csaba is? – érdeklődött János.

– Miért ne kaphatnék én is? – kérdezte csodálkozva Csaba.

– Mert még a próbaidejét tölti – felelte János.

– Az lehet, de szerintem ebben nem maga dönt, hanem signorina Domenicali – fordította a fejét a nő felé.

– Giulia? – fordult János is a nőhöz, de ő hallgatott. Nem tudta, hogy döntsön. Az esze szerint Jánosnak adott igazat, a szíve viszont Csaba felé húzott. Azt ő is nagyon jól tudta, hogy a próbaidő alatt nem adnak éles fegyvert a testőr kezébe, csak ha bizonyított. Bárhogy is dönt, valakit megbánt vele.

– Giulia? – sürgette a nőt János.

– Csabán kívül – felelte halkan.

– Ez egy baromság! – csattant fel Csaba, és felugrott a székből. – Ha nem kapok fegyvert, akkor mi értelme van, hogy magukkal menjek?

– Csaba, épp ez a lényege a próbaidőnek – jegyezte meg gúnyosan János.

– Kap golyóálló mellényt – szólt közbe Giulia.

– Ha nem kapok fegyvert, akkor mellényre sincs szükségem – mondta sértődötten Csaba, és elindult az ajtóhoz.

– Hová megy? Még nem végeztünk! – kiáltott utána a nő.

– Szóljanak, ha indulhatunk! – lépett ki, és becsapta az ajtót maga mögött.

– Mi lenne, ha…– kezdett bele Giulia, de János félbe szakította.

– Szó sem lehet róla! Még csak most került ide. Tudod, milyen szabály vonatkozik az újonnan érkezőkre. Ha vele kivételt teszünk, a többiek joggal várják el, hogy velük is kivételezzünk.

– Igazad van – ismerte el Giulia.

– Ha nem vagy elég keménykezű vele, akkor a többiek sem fognak tisztelni.

– Tudom – bólintott a nő. – Megyek és szólok neki, hogy segítsen neked átnézni a limuzint, mielőtt indulunk.

– Nem, Giulia! Ne te szólj neki! – állt fel a férfi, és az ajtóhoz ment. – Inez! – kiáltott a szobalányért.

Nem telt bele sok idő, és a nő megérkezett.

– Szólj Csabának, hogy fél kilenckor legyen a garázsban a limuzinnál!

– Igenis! – bólintott Inez és távozott. János visszament Giuliához. Megállt az íróasztal előtt, és a kezével megtámaszkodott rajta.

– Nem szentelhetsz több figyelmet Csabára, mint másra – mondta a férfi, majd sarkon fordult és kiment.

– Ebben is igazad van – suttogta a nő. Mély levegőt vett, és hátragurult egy kicsit a székkel. Levette a szandálját, és felrakta a lábát az asztalra. Nem tudta, mitévő legyen. Teljes mértékben igazat adott Jánosnak, hogy nem fordíthat nagyobb figyelmet Csabára, mint a többi testőrére. De volt valami megmagyarázhatatlan erő, ami a férfi közelébe hajtotta őt. Soha nem érintkezett a testőrökkel személyesen, csak Jánoson keresztül. Soha nem maradt velük kettesben, és soha nem beszélgetett velük négyszemközt. De akkor Csabával miért tesz kivételt? Össze kell szednie magát!

Még a végén azt fogják hinni, hogy elpuhult. Hosszú ideig viaskodott az érzéseivel, mire meggyőzte magát, hogy tényleg az a leghelyesebb, ha távol marad Csabától.

Váratlanul Inez jelent meg a dolgozószoba nyitva hagyott ajtajában.

– Hol terítsek meg, signorina Domenicali?

– Hány óra van? – kérdezte zavartan Giulia.

– Nyolc.

– Már így eltelt az idő?

– Minden rendben? – érdeklődött a szobalány. – Jól érzi magát?

– Igen, persze – válaszolta, és levette a lábát az asztalról. – De mit is kérdeztél?

– Azt, hogy hol terítsek? – tette fel újra a kérdést.

– A testőröknek az ebédlőben, nekem pedig itt.

– Itt? – kérdezte csodálkozva.

– Talán gondot okoz, hogy itt szolgáld fel?

– Nem, dehogyis – rázta meg a fejét. – Mindjárt hozom.

– Remek – bólintott Giulia, és fejét az asztalon pihenő karjaira hajtotta. Inez közben halkan távozott, és bezárta maga mögött az ajtót. Miután a szobalány kiment, Giulia újra a gondolataiba mélyedt. A legjobb talán az lenne, ha elküldené Csabát. Most rögtön. Addig, amíg van ereje elküldeni.

Hirtelen nagy csapódással kinyílt a dolgozószoba ajtaja. Giulia összerezzent, és ijedten felkapta a fejét. Csaba állt ott.

– Mi az, nem volt gyerekszobája? – csattant fel a nő. – Nem tanították meg rá, hogy kopogjon egy ajtón, mielőtt belép rajta? – ugrott fel a székről.

– És magát arra, hogy ne üzengessen, hanem ha akar valamit, akkor mondja meg személyesen?

– Nem, engem arra tanítottak, hogy ne érintkezzek a magafajtákkal. Ezért megkérem, vagyis utasítom rá – javította ki magát Giulia –, hogy a jövőben csak akkor jöjjön a közelembe, ha János is mellettem van, és kizárólag csak akkor lépjen be egy helyiségbe, ahol én is ott vagyok, ha előtte engedélyt adtam rá. Megértette?

– Igen, most már megértem, hogy a „magamfajták” miért kerülik el a magához hasonlókat.

– Egyet azért ne felejtsen el! Maguk a hozzám hasonlóktól kapják a nem éppen kevésnek mondható fizetésüket.

– Sajnos ebben igaza van – ismerte el Csaba, és sarkon fordult. Ki akart menni, de egy pillanatra megtorpant, mikor meglátta Jánost az ajtófélfának támaszkodva.

– Remélem, jól szórakozott – szólt oda Jánosnak, amint elhaladt mellette.

– Egész jó előadás volt – felelte gúnyosan. – Csak azt sajnálom, hogy az elejéről lemaradtam.

János megvárta, míg Csaba hallótávolságon kívülre ér, majd egy elégedett mosollyal az arcán elindult az asztal mögött álló nőhöz.

– Örülök neki, hogy az a régi, keménykezű, ellentmondást nem tűrő nő végre visszatért.

– De ettől még érezhetem magam szarul – mondta Giulia, miközben leereszkedett a bőrfotelba.

– Szerintem felesleges, de te tudod – jegyezte meg, és elindult kifelé. Az ajtóban a szobalányba botlott, aki egy tálcán a reggelivel épp befelé igyekezett.

– Szerintem már nem éhes – állt meg Inez előtt János. Lekapott pár falatot a tányérról, majd továbbment az ebédlőbe.

– Tényleg nem éhes, signorina Domenicali? – kérdezte a lány, amikor az asztalhoz ért.

– Csak a kávét hagyd itt! – válaszolta, de nem nézett fel. Inez lerakta a csészét az asztalra, majd távozott. Giulia közelebb húzta magához, elvette a kanalat, és lassú mozdulatokkal kevergetni kezdte a forró italt. Gondolatai közben a történteken jártak. Szörnyen érezte magát. Legbelül bántotta, hogy így beszélt azzal a férfival, aki előző este egyedüliként megpróbálta kirángatni a depressziójából. Viszont azzal is tisztában volt, hogy nem kerülhet hozzá érzelmileg közel. Tudta, hogy el kell küldenie a férfit, de nem volt ereje ahhoz, hogy kirúgja Csabát. Így nem maradt más választása, rá kellett kényszerítenie, hogy ő mondjon fel. Azt hitte, már most megteszi, de tévedett. Csaba valamiért még ezek után is maradni akart.

Pár ilyen vita után úgyis elmegy! – gondolta a nő, és kortyolt egyet a kávéból. Miután megitta, visszament a szobájába. Előkereste a mobiltelefonját, majd elindult lefelé. Jánosék épp akkor végeztek a limuzin ellenőrzésével, amikor a nő belépett a garázsba.

– Minden rendben? – kérdezte Giulia, amikor odaért.

– Jelentem, nincs bomba – mondta szellemesen János.

– Oltári nagy poén volt – felelte a nő, majd felháborodva a sofőrhöz fordult. – Az ajtót talán én fogom kinyitni?

– Elnézést signorina Domenicali – termett ott rögtön a férfi és kinyitotta.

– Mi az, ma bunkónapot tartasz? – állt meg Giulia mellett János.

– Kussolj, és mássz be előre! – mutatott az első ajtóra.

– Igenis, signorina Domenicali – morogta János, és beült az autóba. Giulia is beszállt a limuzinba. Csaba a nővel szembe, Ádám Giulia mellé, Attila pedig Csaba mellé ült be. Miután a sofőr is beszállt, lassan elindultak. A nő a táskájából elővette a drága napszemüvegét és felrakta. Az autóban néma, feszült csend uralkodott. Senki nem szólt senkihez. Csaba lopva Giuliát nézte. Nem értette, mi történhetett a nővel, ami miatt ilyen durva lett. Giulia arcát fürkészte, közben megpróbált rájönni belőle, hogy mi lehet az oka a nő megváltozott viselkedésének. Giulia tekintete az ablakon keresztül a távolba révedt. Teljesen a gondolataiba volt merülve. Azt sem vette észre, hogy Csaba már egy jó ideje őt bámulja.