Hegedűs Péter

APAFISÁG

HEGEDŰS PÉTER KORÁBBAN MEGJELENT KÖNYVEI:

Zöldcsütörtök (elbeszélések, 2003)

A Nagy Hadronütköztető (elbeszélések, 2012)

Panelárnyék (regény, 2015)

Szilíciumbörtön (regény, 2022)

HEGEDŰS PÉTER

APAFISÁG

Budapest

APAFISÁG

©Hegedűs Péter, 2025

Szerkesztő

Bokor Pál

Tördelés, műszaki szerkesztés

Puskás Ferenc

Címlap

Hegedűs-Gaudényi Szabina

Dézsi Ibolya

A kiadásért felel

az Atlantic Press Kiadó igazgatója,

Atlantic Press Kiadó

1114 Budapest, Bartók Béla út 55.

www.atlanticpress.hu

email: atlantic.new@atlanticpress.hu

Minden jog fenntartva

©Atlantic Press Kiadó, 2025

ISBN 978-963-557-115-4

TARTALOM

ELSŐ RÉSZ

2. fejezet: A varánuszgyilkosok

Igenis van ingyenebéd. Csak meg kell főznünk magunknak.

ELSŐ RÉSZ

2. FEJEZET

A varánuszgyilkosok

„Kerítéskaróval vertek agyon egy komodói varánuszt magyar turisták a szerdai napra virradó éjszaka az indonéz szigeten. Az MTI meg nem erősített jelentése szerint a sárkánygyík elragadta az önfeledten mulatozó turisták kulacsát, mire közülük többen a közeli léckerítésből kiszedett deszkákkal vették üldözőbe a hüllőt, mely vélhetően a saját tojásának vélte a csillogó fémpalackot. Miután leterítették, »büdös tolvaj vágott szemű gyíkfajzat«, illetve »kurva anyád, köcsög sárkánya« kurjantások közepette végeztek a védett állattal. A magyarok ezt követően lerohanták a helyi bennszülött telepet – a mintegy kétezer komodói lakos egyébként zömmel a holland gyarmati időkben ide száműzött fegyencek, valamint a celebeszi bugik leszármazottja –, és a trianoni békeszerződés feltételeinek újratárgyalását követelték a hatóságoktól, nevezetesen a helyi rendőrőrs állományától. Az összetűzésekben több bennszülött megsérült, és egy magyar is, aki vizelés közben ittas állapotban rázuhant egy piszoárra. Az elkövetők jogtanácsosa, illetve a dzsakartai magyar konzul negyvennyolc órán belül a helyszínre érkezett; a letartóztatott, majd hamarosan újra szabadlábra helyezett turisták kilátásba helyezték, hogy minden büdös oláh gyíkot agyonvernek, míg vissza nem kapják a pálinkájukat. A magyar turistacsapat tagjai állítólag egy észak-magyarországi gabonapehely- és édességgyártó cég felső vezetői, akik felvevőpiacuk bővítése érdekében folytattak tárgyalásokat Dzsakartában, majd pihenni érkeztek a Kis-Szunda-szigetekhez tartozó Komodóra, melyet a világ hét új természeti csodája között emlegetnek.”

Berki Béla összehajtogatta és letette az asztalra a Klikk és Klakk című bulvármagazin legfrissebb számát. Egy slukkra lehúzta szokott műszak utáni söre maradékát, és homlokráncolva bámult maga elé. A kiskocsmában, mely az Acélvárosi Közterületfenntartó Kft. telephelyének tőszomszédságában üzemelt, kora délután lévén lagymatag volt a forgalom. Az egyik sarokasztalnál két hajléktalan-külsejű környékbeli polgár iszogatott, akik a visszaváltott műanyag palackokból befolyt ötvenforintosokat invesztálták folyékony kenyérbe és magas oktánszámú kommersz röviditalba. És persze ott ücsörgött szokott törzsasztalánál a közterületesek élcsapata: a temetőgondozók főnöke, a piacfelügyelet vezetője levakarhatatlan segédjével, az út-híd-belvíz munkavezetője, valamint diplomás múltjának megkésett elismeréseként Berki Béla, mezei közlegény a zöldterület-gondozóktól. A vendéglátóhely lötyögő kilincsű műanyag ajtaja fölött „Kék mókus” feliratú cégtábla porosodott, de a helybeliek csak „a közteresek krimójaként” ismerték.

– Nem ezek az anyaszomorítók laknak ott mindenfele a szomszédságotokba’? – kérdezte rezes basszusán Gyula bá’, a piacfelügyelet teljhatalmú ura, összehúzva busa szemöldökét. Vörhenyes arcával, faggyútáskák közül kimeredő kerek, üveges szemével, csücsöri szájával úgy nézett ki, mint egy karácsonyi halászlébe főtt pontyfej.

– Hát a környéken elég kevés nápolyigyáros akad, aki megengedheti magának, hogy Komodóra menjen piálni – felelte Berki. Visszatolta Gyula bá’ elé a pletykalapot, és némi töprengés után újabb sörért intett a negyvenes barna pultosnőnek, aki a pult mögött ülve szamárfüles detektívregényt olvasott. A nyers gesztust megszelídítendő, elkapta Éva pillantását és kedvesen rámosolygott. Bár a mosolytól szarkalábak gyűrődtek a szeme sarkába, mégis tíz évvel kevesebbet mutatott. Az asszony visszakacsintott, és Kleopátra-frizuráját magakelletőn a füle mögé simítva nekilátott a csapolásnak. Berki általában csak egy korsóval engedélyezett magának, de aznap megkívánta a másodikat. Mivel busszal járt a munkába, tehette.

– Mán ki is hozta őket az ügyvédjük – mondta fintorogva Gyula bá’. – Ezek sose ütik meg a bokájukat, minden hájjal meg van kenve az a zugprókátor. Pénzük meg van dögivel. Pedig ezek a ragyaverte gyíkok biztos védettek…

– Micsoda az a Komodó? – vágott közbe Janika.

A vékonypénzű siheder tudata csak nagyritkán emelkedett ki a koponyájában derengő homályból, ilyenkor aztán elkapott egy-egy foszlányt a társalgásból, ami megcsiklandozta-birizgálta gyermeki kíváncsiságát, és vihogott rajta. Kancsalságának köszönhetően képes volt arra a bravúrra, hogy egyik szemével Gyula bácsira, mindenható főnökére nézzen, a másikkal Berkire, akit a tudás kiapadhatatlan kútfejének tartott.

– Az utolsó hely a világon, ahol sárkánygyíkok élnek – felelte Berki.

Gyula bá’ bólogatott, némán melengetve kezében a pálinkáspoharat. Janika fejhangon felvihogott, ritkás, kese szempillái alatt fókuszálatlanná vált a tekintete. Sosem tudta, mikor ugratják az idősebb és tekintélyesebb szakik, de hálás volt, hogy befogadták maguk közé, és kutyahűséggel ragaszkodott főnökéhez.

– Mint abba’ a Jurisics parkos filmbe’ a rontószaurusszal meg a bontószaurusszal? – kérdezett tovább, és újra felvihogott, de már senki sem figyelt rá.

– Azér’ tán móresre tanították őket azok a vágott szeműek, és majd téged se fognak annyit abajgatni – tette le a garast a közutasok vezetője. A cingár, gyomorbajos képű Reiter Sándor állítólag közlekedésmérnöki diplomával rendelkezett, ezt azonban a főnökeit is beleértve soha senki nem látta. Hubertust ivott kisfröccsel, folyton harákolt és a torkát köszörülte, pedig nem is dohányzott, és csorba felső metszőfogát piszkálta a nyelvével.

– Úgy tudom, az indonézek inkább a maláj-polinéz rasszhoz tartoznak – felelte Berki. Nem tudálékoskodni akart, épp csak utálta a pongyola megfogalmazást. Majd, hogy ne tűnjön kioktatónak, hozzátette: – Hát nem bánnám, ha leszállnának rólam. Úgy érzem magam, mint egy ostromlott erődben. Az utca másik oldalát, ami a belterület felé esik, már felvásárolták, sőt a felső szomszéd elhagyatott telkét is. De az enyém is kell nekik, hogy felhúzhassák a lakóparkjukat a középvezetőiknek, mert ők aztán törődnek az embereikkel. Ezt magyarázta nekem egyszer az a tökösmákos igazgatójuk. Hát a saját embereikkel lehet, hogy törődnek, de a többi százötvenezerrel, akik pechükre szintén ebben a városban élnek, magas ívben tesznek. Nem is beszélve a további milliókról, akiket a pocsék, agyonfeldolgozott termékeikkel mérgeznek. Miután a nagyfőnök felépítette a maga émelyítően giccses kacsalábon forgó palotáját, az alvezérek is megkapták az udvarházaikat kosárpályával, kertésszel meg akkora hodály teremgarázsokkal, hogy keleti kényelemben lakhasson bennük mind az öt sportkocsijuk. A dirinek, annak a seggfej Bernátnak állítólag házi kápolnája is van odahaza. Mondjuk tény, hogy még az utcán is érezni a tömjénszagot. Egész kurva enklávét alakítottak ki maguknak… Egy pillanatra elnémult, tűnődve nézett maga elé. A többiek figyelmesen, arckifejezésükben árnyalatnyi kajánsággal hallgatták, mint okos, de naiv embert, akinek megvan ugyan a vesszőparipája, de azért mégiscsak az ő kutyájuk kölyke. Ilyen jámbor arccal és csúfondáros szemmel bámultak az őseik századokon át a szószékről prédikáló pap szavaira, azt gondolván magukban, hogy biztosan neki is megvan a maga igazsága, de a valódi, virtuskodó-vedelő-kamatyoló világban azért csak ők a jártasabbak. – Persze inkább mi élünk enklávéban a két-három megmaradt normális szomszédommal – folytatta végül Berki. – Ráadásul ezek a céges pöcshuszárok az építkezés alatt szétcseszték az utat, folyton áramszünet van, mert a hálózat nem bírja a terhelést, a víznyomás meg kisebb, mint reggel a hólyagomban. Zavartan elhallgatott; nem szokott így kifakadni mások előtt. Janika felvihogott. A többiek megértően bólogattak.

Végül a szűkszavú Döme, a temetőfelügyelő volt az, aki megfogalmazta a sokat látott, éltes világfiak mindeddig kimondatlan véleményét. Fészkelődött kicsit, egyik farpofáját felemelte, és meghúzgálta a strapabíró anyagot a combja között, hogy ne vágja az ágyékát. Kortalan holdvilágképe ráncokba gyűrődött, ahogy békítő hangon, kissé hadarva beszélni kezdett

– Van teneked igazságod, Bélám, nem azt mondom. De azér’ nem lehet így nézni eztet a világot. Ezek a fószerek munkahelyet teremtenek, meg elterjesztik a magyar árut az egész világba’. Azér’ csak nem olyan rossz dolog ez. Te is mindig aszondod, hogy ilyen gabonafélét kell reggelizni, nem kóbászt meg bundás kenyeret, amit az ember szok. Vagány vállalkozó gyerekek ezek, nem szívbajosak, az igaz, de hát összekerestek egy valag pénzt, persze, hogy élik a világuk. Mi van abba’? Nem lehet, hogy csak azér’ beszélsz így, mer’ savanyú a szőlő? Egyébként meg, a brant egye meg, abból a pénzből, amit teneked fizetnének, beköltözhetnél a lakótelepre megint, nem kéne tovább nyűglődnöd odaki’, meg a gyereknek se. Hát azé’ mondom.

Berki elnézte, ahogyan kollégája fekete zubbonya ujjával törölgeti gyöngyöző homlokát. A zömök emberke valósággal kimelegedett a számára szokatlanul hosszú monológtól. Jellemző volt, hogy Berki több éves ismeretségük után sem tudta, vajon a Döme a vezeték- vagy keresztneve a Gyászhuszárnak, ahogy egymás között gyakran nevezték – nem csúfolódva, inkább csak azért, mert folyton feketében járt, mint a kéményseprők. Döme erre azt mondta, hogy az ő munkakörében már csak így illik. Valahonnan Szatmárból származott Acélvárosba jó pár évvel korábban, hozzá megszólalásig hasonló, holdvilágképű feleségével, akinek már igencsak domborodott a hasa. Potom pénzért megvett egy romos egykori borházat a belváros fölé magasodó hegyoldalban, ahol a girbegurba, elhanyagolt pincesorok kínai rizsteraszokként követik egymást, és egy-két év alatt helyrepofozta, majd a jóféle andezittufába vájt egykori borospincében és a földszinten engedély nélküli italmérést rendezett be. A szűkös emeletet lakta az egyre gyarapodó család. Bár kollégái gyakran eljártak a zugkimérésbe, és elüldögéltek az évszázados gesztenyefák alá kirakott egy-két olcsó sörpadon, egyikük sem tudta, hogy Döme honnan szerzi be savanykás, karcos borát. Emiatt sokat ugratták. Egyébként jó kolléga és csendes, segítőkész ember volt. A derékszíján tokban mindig hordott egy metszőollót, és amikor a temetőkben inspekciózott, nemegyszer felkínálta a halottjukat látogató öregasszonyoknak, hogy rövidebbre és szép egyenletesre vágja a csokruk alját, úgy jobban belepasszol majd a vázába. Maga Berki életében egyszer látta kikelni magából, éspedig akkor, amikor ő egy különösen bölcselkedő és szentenciózus megjegyzése után minden rosszindulat nélkül „tirpák Salamonnak” titulálta a kis embert. Döme felugrott, kikérte magának, hogy őt letirpákozzák, és Berki Béla hiába csitítgatta, hiába magyarázta, hogy a tirpák egy tót népcsoport elnevezése, melynek tagjai még a 18. században települtek be az elnéptelenedett Nyírségbe és a környező tájegységekre, a magyarázattal csak olajat öntött a tűzre.

– Tót az anyád! – üvöltötte Döme. Már a derekán lógó metszőolló tokjának patentja felé tapogatózott, amikor Berki higgadtan előhúzta belső zsebéből a személyijét, meglengette, és csak annyit mondott: – Tudod, mi áll ezen, stöpszli? Anyja neve: Tóth Sarolta.

Az ágáló Döme egy pillanatig csak meredt rá értetlenül, vérben forgó szemével, azután elnevette magát, és kezet nyújtott. Ezzel afféle kutya-macska barátságot kötöttek, bár továbbra is olyan idegenkedve vizslatták egymást, mintha még ennél is jóval távolabb állnának egymástól Linné rendszertanában. Berki most ugyanezzel a gunyoros, furcsálló tekintettel mérte végig a Gyászhuszárt.

„Na tessék, a nép ítélete. Valószínűleg tényleg egy kekeckedő hülye vagyok, a haladás kerékkötője. Mert nem veszi be a gyomrom, hogy egy nagystílű szélhámos vállalkozó, aki szar munkahelyeket teremtett a megyében, és közben fél Európát megmérgezi a szemétkajájával, esténként a jogosan vagy jogtalanul szerzett birtokán akarja élvezni a jól megérdemelt ivást, kurvázást és imádkozást” – gondolta magában. „Még jó, hogy a tegnap esti fenyegetőzésről mukkot sem ejtettem. Így is holmi paranoiás különcnek tartanak a szakik… Egyébként meg nem lehet, hogy tényleg savanyú a szőlő? Hogy nem is holmi világnézeti meg elvi különbségek miatt rühellem azt a kurafi Bernátot, hanem csak a közös múltunk miatt, meg azért, mert mellényzsebből kifizethetné az én úgynevezett családi birtokomat… ami a lényegéig lecsupaszítva annyit jelent, hogy egy dominánsabb hím ki akar szorítani a territóriumomból, sőt bizonyos értelemben már ki is szorított?”

Berki arra ocsúdott, hogy a többiek – még Janika is – várakozón függesztik rá a tekintetüket. Egyszerre tudatosult benne, hogy bármennyire úgy tűnjön is, ezek az emberek befogadták maguk közé, valójában csak addig tűrik meg a falkájukban, amíg szórakoztatja őket, amíg imponálni tud nekik az intellektusával. Márpedig ha a nagybetűs társadalom után a közterületes szakik is kivetik maguk közül, akkor már csak a saját brigádja tagjaival cserélhet eszmét műszak után, akik egytől egyig olyanok, mintha Janika bátyjai és öcsikéi lennének. Berki Béla feljebb tolta az orrnyergén divatjamúlt, vékony fémkeretes szemüvegét, és magyarázni kezdett:

– Gabonafélék, mondod te, Döme, és teljesen igazad van. Valóban jobban tesszük, ha a rákkeltő nitritekkel kezelt, agyonsózott, silány alapanyagokból készült húsipari termékek, vagy a tojás és a hidrogénezett növényi olaj bundás kenyérnek nevezett gyilkos kombinációja helyett gabonaféléket fogyasztunk reggelire. Csakhogy a teljes értékű, tehát a búzacsírát és korpát is tartalmazó liszt helyett a legtöbb élelmiszercég a végletekig feldolgozott fehér lisztből készíti a termékeit, kihasználva biológiai gyengénket, hogy táplálkozáskor elsősorban puszta kalóriafelvételre vágyunk: ezt pedig a legkönnyebben a rost- és tápanyagtartalmának zömétől megfosztott finomított keményítővel tehetjük meg. Amit viszont a táplálkozástan egyik tudora egyszerűen a KAKA, vagyis „kemikáliákkal aktivált kalóriabomba” betűszóval szokott megnevezni, és korántsem ok nélkül… Janika rötyögni kezdett, és egy nemrég szobatisztává lett ovis sunyi beavatottságával ismételgette, amit megértett a kifejezésből: „Aktivált kaka, aktivált kaka.” Odahaza valószínűleg rögtön megosztja majd az újonnan tanult bölcsességet a kistesóival – mert bizony voltak Janikának vértestvérei is, Berki tudomása szerint öten vagy hatan –, hogy a kölykök utóbb értelmétől megfosztott mondókaként skandálják, miközben a városházától légvonalban ötszáz méterre lévő Hidegsor sarában játszanak a szeméthegyek között. Berki gondolatban vállat vont. „Emiatt fájjon a szociális osztály feje.” Tanáros szigorral hordozta körbe tekintetét a szakikon, ők pedig megszeppenve néztek vissza rá. Hajdan az iskolában egyikük sem volt eminens tanuló. Gyula bá’ az öngyújtója fedelét csattintgatta.

– Nos, az effajta magas glikémiás indexű étel jóval erőteljesebben aktiválja az örömérzet és jutalom agyi központjait, vagyis gyakorlatilag függőséget okoz, főleg, ha fehér cukorral kombináljuk, és sokkalta hevesebb éhségérzethez vezet néhány órával később. De ez lenne a legkevesebb. Vegyük például érdemes szomszédaim mikrosütőben felmelegíthető mirelit áfonyás táskáját, amit ők „ropogós és egészséges reggeli ínyencségként” reklámoznak! A csomagolását ma raktam el benn a cégnél a konyhában, miután te, Sanyikám, tízórai gyanánt magadba tömted a tartalmát!

Berki vádlón nézett kollégájára, aki mentegetőzve krákogta:

– Az asszony nincs jól mostanában, nem bír felkelni, hogy tisztességes reggelit készítsen, azért csomagolta ezt a vacakot…

De Berki csak legyintett és a fejét csóválta.

– A gyümölcstartalma jóformán nulla, a töltelékben viszont bőven találunk mesterséges aromát és színezéket zselatinba keverve, amit az ipar háziállatok, elsősorban szarvasmarha és sertés csontjaiból és kötőszövetéből nyert kollagén hidrolízise útján állít elő. Ezeken kívül a termék tartalmaz fehérített lisztet, cukorbetegséget okozó magas fruktóztartalmú kukoricaszirupot, transzzsírokkal telített hidrogénezett növényei olajokat, pálmaolajat. Továbbá állományjavítóként monokalcium-foszfátot, amit egyébként műtrágyákhoz szoktak felhasználni, és nátrium-pirofoszfátot, ami minden szervrendszerünknek odatesz, de a vesének különösen. Tartósítószerként többek között egy terc-butil-hidrokinon nevű fenolvegyületet, ami nagyobb mennyiségben hányást és rosszullétet okoz, ammóniával feldolgozott karamellszínezéket, amivel rákkeltő 4-metil-imidazolt viszünk be a szervezetünkbe, hogy a xantán- és guargumiról ne is beszéljünk. Tény és való, hogy az összetevők felsorolásának végén, mintha csak szégyellnék a gyártók, ott szerénykedik a „kevesebb mint 1% fagyasztva szárított alma”. És ezzel el is jutottunk az ultrafeldolgozott élelmiszerek meghatározásáig: ezek olyan ipari készítmények, melyek a só, cukor és olaj mellett a hagyományos kulináris gyakorlatban nem használatos összetevőket tartalmaznak, különösen bizonyos adalékanyagokat, amelyek a valódi táplálékok érzékszervi minőségeit imitálják. Ugyebár, a defíníció tökéletesen passzol a JunkFood Zrt. valamennyi termékére, amelyek közül még nem is ez az áfonyás förtelem a legdurvább. Hát én az ilyet nem nevezném egészséges reggelinek, tisztelt kollégák!

– Mán aszittem, professzor úr, süsd meg, valami bajod van mostanában, hogy olyan búvalbélelten járkálsz – dörmögte Gyula bá’. – De úgy látom, vígan lötyög tovább a fejedbe’ ugyanaz a káposztalé.

Ezzel az öreg koccintásra emelte pálinkáspoharát, amihez mindenki csatlakozott, kivéve Janikát, aki olyan áhítatos arccal bámult maga elé a semmibe, mintha a templomban ülne. Nem mintha valaha betette volna a lábát egy templomba. És egyébként is energiaitalt ivott dobozból, ami teljességgel szalonképtelennek számított itt, a közteresek kricsmijében. Döme fanyarul csörrentette fehér száraz házmesterét Berki söröskorsójához, és a gyomorbajos képű Reiter is megemelintette jelképesen a Hubertusát, mielőtt felhajtotta volna.

Berki Béla hosszasan, mohón ivott langyosodó söréből, és közben a korsó fenekén át a pult mögött tüsténkedő Icuka formás tomporát leste. Egyszerre majdhogynem a barátainak érezte a körülötte poharazó szakikat. Azóta sem fogta el ilyen érzés, hogy a régi kollégáival együtt ücsörgött a gyógyszerüzem büféjében, vagy valamelyik munkatárs házibulijában. „Na persze, a második korsótól dopamin és szerotonin szabadult fel a szervezetemben, sőt talán még némi endorfin is, és stimulálódtak a gamma-amino-vajsav receptoraim. Hogy oda ne rohanjak. Ettől a nagy társas nekihevülés. Attól én még ugyanolyan szarban vagyok, ezekhez a fószerekhez pedig az égvilágon semmi sem köt” – futott végig fején a kijózanító gondolatsor. Különös módon mégsem hervadt le. Az ingerületátvivő anyagok felszabadították egy olyan agyterületét valahol a fali lebenyben, vagy talán a Broca-övben – Berki maga sem tudta, nem lévén biológus –, mely meg akart fogalmazni, ki akart mondani egy régóta érlelődő igazságot. Lecsapta az évek hosszú során át homályosra koptatott, peremén csorba korsót az asztalra, és újra magához ragadta a szót. Nem volt nehéz dolga, mert a lagymatag társalgás meg-megakadva folydogált.

– Értsétek meg, én nem konkrétan ettől a Bernáttól meg a társaitól ódzkodom, hanem az egész szemlélettől, hogy össznépi szinten hozsannázunk pár bugrisnak, akik agresszív értékesítési technikáknak és gerillamarketingnek nevezett agymosással és maffiamódszerekkel tolják belénk a cukrot és a finomlisztet. A forgalmazó kiskereskedelmi cégek kulcsembereinek akkora kenőpénzeket osztogatnak, hogy azok behunyt szemmel adják át a raktáraik kulcsát. Mára az egész nyomorult városban, sőt az egész nyomorult Közép-Európában mindenütt ott virít az idióta dzsunkás logójuk. Haha, junk, nagy poén, fellapoztam a szótárban, egyszerre jelent dzsunkát és szemetet, sőt a heroint is így mondják. Még az arcunkba is vágják, hogy palira vesznek és függőségkeltő hulladékkal etetnek minket… és a kekszek, nápolyik meg szivárványszínű reggelipelyhek reklámjait szemérmetlenül teletömik versenyautókkal, bögyös macákkal meg izompacsirta pinabubusokkal, hogy biztosan minden fogyasztói csoport nyála csorogni kezdjen a pofonegyszerű asszociációknak köszönhetően. Már az iskolai büfékben is az ő porokból kikevert, agyonfeldolgozott szemetüket árusítják a kölköknek… Minden az ölükbe hull, ami után kinyújtják a kezüket, de az az egy tótziher, hogy az én nyavalyás telkemet nem kaparintják meg… akkor inkább az elcseszett egyháznak adományozom!

Janika felkukorékolt, a többiek öblös röhögésben törtek ki. Még Reiter is teli szájjal vigyorgott. Elképzelte Berki Bélát, amint a püspök elé járul, és egy kézcsók kíséretében jámboran átadja a világvégi kiskert cirkalmas adománylevelét az egyházi főméltóságnak, csak hogy a dzsunkalogós vadkapitalisták ne tehessék rá mohó mancsukat. Gyula bá’ szeme sarkából könny csorgott, pocakja rengett. Tüdőtágulásosan, sípolva kapkodta a levegőt, majd heves köhögőrohamban tört ki. Amikor végre szóhoz jutott, mutatóujját dorgálóan megrázta Berki felé:

– Nana, Bélukám! Rühelled te azokat egészen konkrétan is. Idejológiai alapon nem lehet ilyen veszettül gyűlölködni. Más is árul szemetet, oszt mégse fújsz rá. De nem tagadom, megvan rá az okod. Mongyuk azért te is visszaadtad nekik a kölcsönkenyeret, ha jól tudom. Hogy is volt az, amikor eladtad a fő halljakendnek az Ajírton Senna kormányát?

Berki feszengve harapott az alsó ajkába. Nem szívesen gondolt az esetre, és zokon vette Gyula bától, hogy mások előtt felemlegette, amit egyszer italos fejjel négyszemközt elmesélt neki. Valaha tényleg jól – túlságosan is jó – ismerte a majdani górét, aki akkoriban még el sem kezdte kiépíteni szénhidrátbirodalmát. Azután történt valami, és ő infantilis bosszút állt az egykori osztálytárson és kollégán. De ennek már tizenöt éve, és semmi kedve sem volt a közterületes szakik előtt kirukkolni a történettel. Ezúttal a felső ajkát szívta be. Keserű volt a rátapadt sörhabtól. Asztaltársai azt hitték, hogy csak kéreti magát, és ezért kórusban kiáltozni kezdtek: „Halljuk, halljuk!”

– Igazán nem egy nagy sztori – kezdte zavartan Berki. – Tulajdonképpen csak egy rosszízű tréfa, vagyis inkább csalás, hiszen jogtalan haszonszerzés lett az eredménye, bár nem ez a cél vezérelt. Tudtam, hogy nevezett Bernát Ágoston fanatikus rajongója azoknak a vacakoknak, amiket ő Forma 1-es relikviáknak nevez. Különösen, ha az 1986-os első magyar nagydíjhoz kapcsolódnak. Az biztos, hogy kölyökkorában az ágya fölött is egy gusztustalan kis piros-fehér faliszőnyeg lógott „Hungaroring” felirattal. Szerintem még Keke Rosberg tűzálló alsógatyájára meg Prost taknyos zsebkendőjére is licitált, ha monogram volt benne. Tőlem mindig idegen volt az effajta bizarr fetisizmus. De nem ez a lényeg. Akkoriban eléggé… nos, megorroltam rá, elhatároztam hát, hogy a gyengéjét kihasználva szégyenítem meg és teszem nevetségessé. Főleg saját maga előtt. Egy ismerősömtől, aki szoros szálakkal kötődik a versenyautó-sporthoz, hallottam egy történetet, miszerint Ayrton Senna az első hungaroringes nagydíja előtt egy ezerkettes Ladával járta végig a pályát, hogy kiismerje a kanyarjait és terepviszonyait. Gondoltam egyet, elmentem a bontóba, és egy totálkáros Ladáról leszereltem a kormányt. Az autóbuzi ismerősömtől szereztem egy dedikált fotót Sennáról, bedobtam egy nejlonszatyorba a kormánykerék mellé, azután beállítottam Bernáthoz, mondván, hogy szeretnék pontot tenni az áldatlan viszálykodásunk végére, így jó szándékom jeléül közvetítőként felkínálom neki megvételre álmai relikviáját. Egyébként hatalmas Senna-rajongó a faszi, bár lehet, hogy azóta lelohadt a lelkesedése. Mivel szavahihető embernek ismert, sőt valljuk be férfiasan, világéletében kissé palira vett, rögtön felcsillant a szeme. Eszébe sem jutott kételkedni a történetemben. Inkább rögtön felkínált egy számomra csillagászati összeget, és csak azután kérdezte meg, hogy a hungaroringes ismerősöm hajlandó-e igazolni a relikvia eredetét. Én pedig akkor döbbentem rá, hogy nem gondoltam át eléggé ezt az egészet…

Berki fenékig ürítette korsóját, és kézfejével letörölte a habot a felső ajkáról. A közterületesek csillogó szemmel, székükön némán előredőlve figyeltek, mint a mesét hallgató gyerekek. Úgy érezték magukat, mintha a fülük hallatára születne a Klikk és Klakk vagy a Heti Blikkfangos legújabb leleplező botránycikke. Gyula bá’ köhögni is elfelejtett, Janika egyszer sem vihogott. Nem sok mesét mondtak neki életében. Éva a pulton könyökölt, és kivételesen nem a mobilját babrálta, hanem tátott szájjal figyelt. Mogyoróbarna szeme enyhén kancsalított, mint mindig, amikor nagyon összpontosított valamire. A pult feletti neonlámpa fénye könyörtelenül kirajzolta homlokán, arcán és szeme sarkában az alapozóval gondosan elfedett ráncokat. Most egyidősnek nézett ki a mesélővel, a korán őszülő Berkivel, aki futólag az asszonyra pillantott, majd zavartan kapta el róla tekintetét.

– Szóval már nem hátrálhattam ki a buliból, úgyhogy elfogadtam az ajánlatot, és ettől én kezdtem el szégyellni magam. Persze meg kell mondjam, azért elégtétellel töltött el, amikor végignéztem, ahogy Bernát remegő kézzel teszi fel plafonig érő relikviagyűjteményében a legfelső polcra a bontóból fillérekért elhozott kormánykereket, amit valaha egy gyári melós vagy kisnyugdíjas kezei szorongattak. Szégyen ide vagy oda, csak úgy hízott a májam.

– Miért utálod ennyire ezt a fószert, te Béla? – kérdezte Gyula bá’. – És egyáltalába’ honnan ismered ilyen jól, már azon kívül, hogy rossz szomszédok vagytok?

Ám Berki csak legyintett, és székestől hátrébb tolta magát.

– Muszáj kimennem a slozira. Úgy látszik, két korsó már nem fér bele a hólyagomba.

A férfivécé a kocsma nívójához mérten meglepően tiszta volt, s a piszoárba dobott kék, kristályos illatosító átható szaga lengte be. Berki a mosdónál megpaskolta arcát a hideg vízzel, majd feltekintett, és szembenézett saját magával az összevissza karistolt tükörben. Mivel szemüvegét mosakodás előtt az ingzsebébe csúsztatta – tisztaság ide vagy oda, a világért sem tette volna le a mosdókagyló szélére –, egészen közel kellett dugnia arcát az üvegfelülethez. Rövidlátó fakókék szemének fehérjét megpattant erek hálózták be. „Hogy miért utálom azt a szarjankót, Gyula bácsi?” – dörmögte kivörösödött, borostás tükörképének. „Azt te sose fogod megtudni.”

Ekkor a csorba, vakotás tükör egyik sarkában köves gyűrűvel vagy más éles szerszámmal bekarcolt szavakat pillantott meg: „Szeretlek, Évi”. Mellette egy görbe nyíllal átlőtt, elrajzolt szív. Berki felkuncogott. „Üdv a klubban, haver” – motyogta. Belegondolt, miként fogant meg az ismeretlen hódoló fejében az ötlet, hogy egy olyan helyen vallja be anonim érzeményeit a kocsma tündérének, ahol az minden alkalommal kénytelen elolvasni, amikor megpucolja a rosszul foncsorozott üveglapot. Majd azon kezdett tűnődni, hogy Éva hányszor látta már az üzenetet, és vajon feltámadt-e benne a kíváncsiság, hogy ki karcolta ide. „Ez aztán tényleg tükör által homályosan látszik” – gondolta magában Berki. Farmerdzsekije ujjával hanyagul megtörölte nedves arcát, majd feltette lötyögő szárú, ütött-kopott szemüvegét. Évek óta le akarta cserélni, de évek óta nem volt pénze újat venni. A világ ismét kiélesedett.

*****

Amikor visszaért a törzsasztalhoz, Gyula bá’ újabb bulvárlapot tanulmányozott az orrára biggyesztett, fekete SZTK-keretes pápaszemén keresztül. „Na, az öregnél azért jobban el vagyok eresztve okuláré-téren” – gondolta kajánul.

– Honnan szednek ilyen elfuserált neveket ezeknek a hülye pletykalapoknak – zsörtölődött Gyula bá’ a címoldalt böngészve. Folyton szidta ugyan a bulvárújságokat, mégis állandóan vásárolta őket, mondván, hogy a Háború és békébe neki már nem érdemes belekezdenie, a tévé meg nem érdekli. Az internetről szót sem ejtett; Berki abban sem volt biztos, hogy egyáltalán tudja-e az öreg, mi fán terem a világháló.

Döme és Reiter a fejüket összedugva, halkan társalogtak valamiről az asztal túlsó felén.

– A Klikk és Klakk valószínűleg azt akarja sugallni – felelt a költőinek szánt kérdésre automatikusan Berki –, hogy az ember manapság egy „klikkre”, avagy kattintásra van a „klakkos-frakkos” világtól, vagyis a felső tízezertől, meg a futószalagon termelt hírességektől. Biztosan létezik online változata is. Úgy rémlik, a „klakk” kifejezés maga pedig onnan ered – folytatta lassan a fejét vakarva –, hogy régen készítettek összecsukható cilindereket, amiket könnyebben el lehetett csomagolni, és azok csukódtak össze ilyen hanggal. Szóval ez egy hangutánzó szó – fejezte be sután, és vállat vont.

– Sose tudom, gyerekem, hogy mikor szivatsz – mondta Gyula bá’, és szemüvege felett a kollégájára pillantott. – Az istenből lehet ilyeneket tudni – dohogott tovább fejcsóválva. – Oszt egyébként meg egy fázisdrótot nem tudsz megkülönböztetni a nullától, se a paszternákot a fehérrépától… de a Blikkfangost biztos nem tudod – mondta hamiskásan hunyorogva.

– Németül annyit jelent, hogy „megragadni a tekintetet”, vagy „felkelteni a figyelmet” – vágta ki Berki egy szuszra, és megint vállat vont. – Na, én lassan indítok – jelentette be.

Reiter régimódi kvarcórájára nézett – melósmód befelé, a csuklóerei irányába fordítva hordta –, és kontrázott:

– Én is elpályázok. Még be kell mennem az asszonyhoz a kórházba.

Egyszeriben az átlagnál is gyomorbajosabbnak látszott. Arcbőre sárgás volt, pofazacskója megereszkedett, szeme alatt táskák duzzadtak.

– Csak sikerült végül befektetni? – kérdezte Döme.

– Hát, régóta ismerem a körzetit, ráadásul megígértem neki, hogy kiküldöm a hétvégén a brigádot, aztán fusiban leaszfaltozzák a kocsibeállóját. Elfintorodott. – Muszáj volt már valamit kezdeni. Mióta a gyerek elvált, és elhúzott vendégmunkásnak Svájcba, nem eszik, nem is alszik, és mostanában folyton magában motyog. A doki azt mondta, hogy depressziós, a minap meg egy zsilettpengével a kezében találtam a fürdőszobában. Állítólag csak a festékpöttyöket akarta vele lekaparni az ablakról… a múltkoriban átkentem a keretet… de akkor miért volt teleengedve a kád forró vízzel?!

– Mikor van látogatási idő? – kérdezte Gyula bá’.

– Nem írtak fel neki antidepresszánst? – firtatta Berki a szavába vágva.

Reiter lassan ingatta a fejét.

– Dehogynem, írtak. Kifizettem rá egy kalap pénzt… a doki szerint az antidepresszánsok tébé-támogatottsága épp nemrégiben csökkent kilencven százalékról negyvenre… de az asszony azt mondta, hogy mindent elfelejt tőlük, meg folyton olyan bódult a feje. Márpedig szerintem ő épphogy emlékezni akar, hogy tovább kínozhassa magát. Megköszörülte a torkát, és fátyolos szemmel meredt Gyula bácsira. – Látogatni meg be ne menjetek, Gyula, eszetekbe ne jusson. Utána moshatjátok feszt a ruháitokat, meg tarthatjátok a táskát odakinn a teraszon egy hétig, hogy ne vigyétek be a lakásba a csótányokat. Mert az egész kórház tele van csótánnyal. Az SZTK frontrészét, ami az utcára néz, azt lefestették, de a többi három oldala omladozik, ugyanúgy, ahogy az összes épület meg az egész rohadt társadalombiztosítási rendszer. Mállanak a falak, minden csupa salétrom meg penész, a rendszerváltás óta nem nyúltak semmihez azok a csibészek. Inkább a kurva stadionjaikat meg focipályáikat építik… MRI-berendezésre persze nem futja, csak várólistára teszik az embert hónapokkal későbbre. Nővér alig van, az orvosok agyongürizik magukat, már amelyik még nem hagyott itt csapot-papot, és húzott el Skandináviába dolgozni. A szomszéd ágyon egy vénasszony egy szál pelenkában sikítozik egész álló nap delíriumban. Nem tudják hová elszállítani, a pszichiátria zsúfolásig van, elmegyógyintézetbe meg nem vihetik, mert azok nincsenek többé. Az összesből flancos kastélyszállót csináltak, hogy a burzsuj tahóknak legyen hol rázniuk a rongyot… Szóval ti csak ne akarjatok bejönni az asszonyhoz a kórházba; aki egyszer oda bemegy, azt már csak lábbal előre viszik ki.

Reiter Sándor szájából a csikknyomokkal elcsúfított asztallapra fröcsögött a nyál. Berki elhűlve hallgatta. Sosem hitte volna, hogy ebben a száraz, savanyú emberben ennyi gyűlölet fortyog. Szerette volna megkérdezni tőle, hogy mivel kente le odahaza az ablakokat. Náluk a víkendházban is ráfért volna némi felületkezelés a nyílászárókra, mert a régi barna Xyladecor valahogy megfoltosodott, s a keretek körül felgyűlt por, pókháló és rovartetemek miatt az összes ablak egy elhagyatott, bontásra váró úttörőtábor, laktanya vagy kemping reményvesztett hangulatát idézte. Ám érezte, hogy ez nem a legildomosabb pillanat. Még csak arról sem érdeklődött Reitertől, hogy vajon szelektív szerotoninvisszavétel-gátlókat vagy szerotonin-noradrenalin visszavétel-gátlókat írtak fel a nejének, esetleg rögtön a nagyágyúkhoz, a MAO-gátlókhoz nyúltak. Egy pillanatra elfogta a részvét a gyomorbajos közlekedésmérnök iránt, aki épp a kabátjába rázogatta bele magát. Már majdnem felkínálta, hogy szóljon bátran, ha bármiben segíthet neki, de aztán inkább visszanyelte a kikívánkozó szavakat. Úgy vélte, az együttérzés olyan luxus, amit nem engedhet meg magának.

Miközben a többiek krákogás és széktologatás közepette felszedelőzködtek, ismét a pultnál tüsténkedő Vicára tévedt a pillantása. Időközben két szakmunkásforma, overallos pasas érkezett, és most a rendelés közben mi sem volt természetesebb, mint hogy a pultosnővel évődjenek. „Talán épp miatta járnak ide” – gondolta Berki. „Lehet, hogy az egyikük karcolta a tükörbe azt a vallomást” – futott át a fején, de nem tartotta valószínűnek. Ezek a fazonok idősebbek és jól szituáltak voltak; nem a férfivécében reménytelenül sóhajtozó kamaszok. Ha valamit akarnak a pultoscsajtól, nyílt ostromra indulnak italmeghívásokkal, csajozós dumákkal, a pénzükkel. Éva mindenesetre elemében volt: kokettált, kacérkodott, kihívó pillantásokat vetett, fürge szavakkal riposztozott. Kocsmaszerelmek hősnője, sóvárgó suttyók álma, meglett férfiak vacsorapartnere és ágybéli vigasztalója. Berki Béla elnézte a sarokban a falnak támasztott felmosóvödröt, benne a piszkos vízzel és a megszürkült felmosófejjel. „Ez jól szimbolizálja Éva egész életét” – tűnődött. A vödör mindig ott állt a helyén. A pultosnőn napi rendszerességgel erőt vett a takarítás láza, és ilyenkor nagy garral nekiállt felmosni a krimó minden létező padlófelületét, de öt-tíz perc után a buzgalma ellankadt, mert valami elvonta a figyelmét, vendég jött, vagy épp telefonon keresték. Ilyenkor a sarokba csapta a motoros fókát és a vödröt, azzal a feltett szándékkal, hogy rövidesen folytatja a munkát, és minden négyzetcentimétert feltakarít. Ám az erejéből mindig csak egy töredékre futotta. Sosem tudott rendet és tisztaságot teremteni maga körül. „A sziszifuszi kocsmatündér” – gondolta magában Berki, és szokása szerint vállat vont.

*****

Az egykori Marx téren képtelenség volt buszjegyet venni. Persze ekkoriban már csak a begyöpösödött, ásatag őslények nevezték így az Újgyőri főteret, köztük Gyula bá’, aki ugratásból előszeretettel küldözgette zöldfülű beosztottait a Kun Béla utcába vagy a Vörös Hadsereg útjára, hogy azután az újoncok kétségbeesetten keresgéljék a GPS-ben a rég eltűnt utcaneveket. Berki bérlete két napja lejárt, bliccelni pedig nem mert, pillekönnyű pénztárcája ugyanis nem bírta volna el a bírságot . Azzal még megbékélt, hogy a jegy- és bérletpénztár délután háromkor bezárt – bár a poros ablak a nyitvatartási idő félig leszakadt, légyköpte papírlapjával úgy festett, mintha évek óta nem húzták volna el –, de hogy az automatákból csak bankkártyával lehessen vonaljegyet venni, azt határozottan és a legnagyobb mértékben irritálónak és elfogadhatatlannak érezte. Soha életében nem fizetett bankkártyával, és nem is állt szándékában. Olykor nagyon jól meg tudta érteni a Gyula bácsihoz hasonló ásatag őslények keserűségét, ami agyonkérődzött, emészthetetlen anyagként unos-untalan visszaböffen belőlük. „A sofőrnél meg 750 forintba kerül az amúgy 400 forintos buszjegy” – bosszankodott tovább magában.

Végül egy melegítős roma suhancot szólított meg, akinek felnyírt hajába oldalt nullásgéppel csíkot vágtak – Berki szerint úgy festett, mintha gyerekkorában súlyos kétoldali koponyasérülést szenvedett volna –, és őt kérte meg, hogy plusz egy százasért vegyen neki a telefonos alkalmazásával egy nyomorult buszjegyet.

– Mi van tesó, zaciba csaptad a telódat? – kérdezte a csávó együttérzőn vigyorogva, de azért készségesen tartotta tenyerét a százasért. Berki arca égett, hogy negyvennyolc éves fejjel kórencsálnia kell, ha haza akar jutni. Egyszerre ő is ásatag őslénynek, a krétakori mocsarakba fulladt rontó- vagy bontószaurusznak érezte magát, aminek két agya sem volt versenyképes a lábai közt rohangászó apró őscickányok pici, de hatékony gondolkodószervével. „Milyen kényelmes volt még nemrégiben is behuppanni a kocsiba!” – gondolta. A hegyen keresztül az aszfaltos és murvás dűlőutakon végigszlalomozva tizenöt perc alatt otthon volt. Amikor pedig srégen bekanyarodott a szűk nagykapun a ház előtti két keskeny betoncsíkra, vigyázva, hogy az első kerék ne csússzon le a fűre, majd kihúzta a slusszkulcsot a gyújtásból, úgy érezte, hogy lerázta magáról a munkanap porát-keserveit, és beléphet az igazi, a családi életébe – még ha az a család csak Rajmundból és saját magából áll is.

Berki az utolsó pillanatban ugrott fel a 29-es buszra, lerogyott a sofőrfülke mögötti egyszemélyes ülésre, és kibámult az ablakon. „Ez a csotrogány az Acélvárosba érkező nyomorturisták körjárataként is szolgálhatna” – gondolta magában. „A Dnyeszter Menti Köztársaságnak nincs olyan posztszovjet fílingje, mint azoknak a városrészeknek, vagy inkább romvárosrészeknek, amiken ez a busz keresztülmegy.” Elnézte az egykori Lenin Kohászati Művek kocsmasorát, ahová hajdan műszak után tízezer vasmunkás, olvasztár, martinász és hengerész tódult be, egy egész szomjas hadosztály, egyetlen gigászi torok, hogy végtelen kortyban döntse magába a védőitalt, amit a lámpalázas csaposok-pultosok a rohamot várva gyakran már előre korsókba csapoltak és tálcákra raktak. Az első düledező, foghíjas cseréptetejű, földszintes épület régen a Black Mici mulató volt, egy vörös-feketére festett koszfészek, melynek tükörmennyezetére asztalokat és székeket ragasztottak fejjel lefelé, s amelyben egy lehangolt zongora is állt. Berki gimnazista korában sűrűn megfordult itt; bár nem olyan rendszeresen, ahogy ekkoriban, élete derekán a közterületesek krimóját, a sor utolsó kocsmáját látogatta. „Ez aztán a karrier, harminc év alatt sikerült végigküzdenem magam a vasgyári kocsmasoron” – merült fel benne a fanyar gondolat, mintegy a nemrég fogyasztott sör utóízeként.

Azután a busz végigzötyögött az elhagyott vasgyár irodaépületei mellett, majd következtek a hengerdék, a nagyolvasztók, az üzemcsarnokok a Siemens–Martin-kemencékkel és ívkemencékkel, végül az ércelőkészítő. „Ez a gyár volt a város gerince a szó valamennyi értelmében. És miután e gerincvelőt elvágták, Acélváros egész szervezete megbénult, talán örökre és visszavonhatatlanul” – merengett Berki. „És ma nem más, mint egy újabb gigantikus, rozsdás vaspáncéllal borított fosszília, feldarabolt tetem, melyről az élelmes dögevők még mindig képesek lefarigcsálni egy-egy forgácsnyi szikkadt csontot és húst.” A környék egykori munkásházaiba költözött, mélyszegénységben élő családok be-bejártak a túloldalról, a hegyek felől elkerítetlen gyárterületre – a feltépett hasú, döglött állat tárva-nyitva tátongó hasüregébe –, és bőven hordták el a fémhulladékot, a vaslemezt és rézdrótot. Az ipari vágányok közé rég leszóródott szénrögöket is összemezgerélték, sőt magukat a síneket is felszedték több helyen.

Tizenkét-tizenhárom éve, amikor ők ketten még a másfél szobás panellakásban éldegéltek az ország egyik legnagyobb lakótelepén, az Avason, Rajmund kedvenc hétvégi kirándulóhelye nem a közeli kilátó volt a körötte kiépített sportpályákkal, ahová Berkit iskoláskorában minden évben akadályversenyre vitték a fegyveres erők napján. Nem a csendes enyészetnek adott, vadgesztenyefákkal szegélyezett zegzugos pincesorokon szeretett a legjobban bóklászni, de még csak nem is a Bükk túraútvonalait járta a legszívesebben. Nem bizony. A kis Rajmund folyvást azért nyaggatta vonakodó apját, hogy húzzanak vastag bakancsot, ócska túraöltözéket, aminek nem árt sem sár, sem tövis, vegyenek magukhoz zseblámpát, botot a kóbor kutyák ellen, és a tízemeletes panelházuk tőszomszédságában húzódó ipari vasút sínein induljanak el a vasgyár felé.

Pontosan másfél kilométert kellett gyalogolniuk a sínpáron – Berki ezt azért tudta ilyen pontosan, mert a vágány mellett százméterenként beton szelvénykő áll –, hogy elérkezzenek az alagút szájához, amin keresztül régen a vonatpályaudvarról hordták a szenet és vasércet a hegy túloldalán elterülő gyárba. A bejárat környékén mindig fel lehetett fedezni az emberi jelenlét árulkodó nyomait. A frissen dagasztott sárban cipőnyomok látszottak, üres szardíniakonzervek hevertek a bokrok alatt, a hevenyészett ösvények vagy vadcsapák mellett itt-ott kicsiny tábortüzek maradványai látszottak. Azoknak a nyomai, akik kiszorultak a felettük magasodó panelrengetegből, és még csak egy rozzant kis hétvégi házuk sem volt a túlsó domboldalban, hogy végső mentsvárként ott húzzák meg magukat.

Rajmund minderre ügyet sem vetett, annyira lenyűgözte az ásító fekete nyílás, melyből mindig hűvös léghuzat áradt. Nyirkos kis praclija belesimult apja tenyerébe, majd felnézett és súgva kérdezte: „Bemegyünk egy kicsit?” Berkinek elve volt, hogy az élmények és ismeretek tőle telhető legszélesebb skáláját biztosítsa egyetlen utódjának. Már egy évvel korábban tudatta vele, hogy Mikulás és húsvéti nyuszi nem létezik, mesélt róla, hogy a napocska és a többi csillag egy-egy izzó gázgömb, ahogyan arról is, hogy a tévéreklámok készítői pofátlanul hazudnak, s a tortabevonóval borított nápolyiszelet senkit nem tesz tartósan boldoggá. Így csak előkapta zseblámpáját, melyben különös módon örökké gyenge volt az elem, és a halványan pislogó sárga fénypászmában belépett a vasúti alagútba. Odabent egy másik világ fogadta. Világítás nem volt az alagútban, melyet magába a hegy tufakőzetébe vájtak, és így inkább emlékeztetett barlangra, mint emberkéz művére. Bár Berki tudta, hogy hétvégente aligha jár vonat a gyárba, és az alagút két oldalán jól látta a harmincméterenként a falba mélyített fülkéket, ahová félrehúzódhattak volna, a puszta gondolattól is a torkában kezdett dobogni a szíve, hogy a messzeségben egyszer csak megjelenik két égő sárga szem, majd fülhasogató dübörgéssel előront a hegy mélyéből a mesék tűzokádó sárkánya. Rajmund ritka gyerekbetegségeitől eltekintve talán ilyenkor érezte leginkább felfoghatatlan apai felelősségét, mint egy tényleges fizikai súlyt, mely a mellkasát nyomja, és meggörnyeszti a hátgerincét.

Teljesen tisztában volt tehát vele, mekkora marhaságot művel, amikor egy októberi vasárnapon – ekkorra már legalább tízszer jártak az alagútban, de az első harminc méteren túl sosem merészkedtek – az első bizonytalan lépések után megkérdezte Rajmundtól:

– Na, komácskám, átmenjünk a túloldalra? – A hangja tompán, visszhangtalanul kongott idebent, úgyhogy meglepetten elhallgatott.

Valamiért mindenesetre biztos volt benne, hogy a gyereknek nincs ennél hőbb vágya, így rendíthetetlen léptekkel törtetett tovább a sötétbe, szinte vonszolva maga után a vonakodó Rajmundot. A kohósalakkal borított vágányok mentén eleinte látszott egy-egy nejlonszatyor, rongydarab és összegyűrt sörösdoboz, ám a fogyasztói társadalom stigmái hamarosan elmaradtak mögöttük, és Berki kezdte úgy érezni magát, mintha az idő kereke évmilliókat fordult volna vissza. A válla felett hátranézett, ám ahelyett, hogy megpillantotta volna a távolban az alagút bejáratának apró fénykörét, csak a szurokfekete sötétséget látta. „Ez a kurva járat kanyarodik” – állapította meg. „Hogy lehetek olyan hülye, hogy behozom az ötéves fiamat egy kivilágítatlan ipari alagútba, amiben vonat közlekedik?!” A torkában egyszerre gombócot érzett, és lelki szemei előtt látta kettejüket, ahogyan végtelen, elágazó bányatárnákon ereszkednek alá a föld gyomrába, mígnem a zseblámpa pislákoló fénye kihuny, és ők magukra maradnak a sötétben.

Szaporázni kezdte lépteit, majd oldalt pillantott, és ahogy a zseblámpa derengő fényében meglátta Rajmund ijedtségtől kitágult szemét és kifejezéstelenné dermedt arcát, megnyugtatónak szánt hangon duruzsolni kezdett. Elmondta, hogy már az alagút felén túl járnak, és kár lenne visszafordulniuk; hogy ilyenkor hétvégén tutira nem jár a vonat; és hogy pár méterre odakint szépen süt a nap. Csakhogy a hangja reszketegen szakadt ki belőle, s elől még mindig nem látszott a beharangozott napvilág.

– Felveszel a nyakadba? – kérdezte Rajmund a sírás határán.

Berki már legalább egy éve nem vitte a nyakában a fiát, de ekkor lehajolt, a zseblámpa vastag markolatát a szájába vette – gépolaj és piszok ízét érezte a nyelvén, és majdnem öklendezni kezdett –, és nagy lendületet véve vállára kapta a gyereket. Bal kezével szorosan megmarkolta Rajmund egyik ruganyos combját, és ügetni kezdett. „Még az hiányzik, hogy pofára essek itt” – gondolta magában.

Ekkor végre felbukkant a kijárat apró fényköre.

– Hála annak a búvalbaszott… – tört ki önkéntelenül Berkiből, de félúton elharapta a trágárságot.

– Mi az, hogy búvalbaszott? – hangzott a feje fölül egy kaccintás kíséretében. Ezt a hangot Rajmund olyankor szokta kiadni, amikor valamit különösen szórakoztatónak vagy furcsának talált, és Berki egy kicsit megnyugodott.

– Nézd, még a legnagyobb felfedezők is szoktak néha káromkodni – mentegetőzött.

Megkönnyebbülésében már épp belekezdett volna egy légből kapott történetbe Amundsenről, akinek teremtettézésétől még a pingvinek is elpirultak, vagy Neil Armstrongról, aki a hold felszínét először tapodva valójában csak annyit jegyzett volna meg, hogy „bakker, itt ha egy kicsit lépsz is, kurva nagyot ugrasz”, de ekkor valami neszt hallott balról, az egyik falba vájt fülkéből.

Mély, agresszív szortyogás volt, támadó vadkané, savószemű orké, amorf földönkívülié. Berki odafordította a zseblámpáját, majd fejhangon felsikkantott, és teljes erejéből nyargalni kezdett. Rajmund a nyakában még egy oktávval magasabban visszhangozta a sikolyt. „Tényleg ork” – szirénázta Berki agyában a félelem mandulaforma kis szerve. Alig egy villanásra látta a mocskos cihák között hentergő, állati irhát viselő torzalakot, a vörössel keretezett, csipásan hunyorgó szempárt, az egész fejet elborító, ápolatlan loboncot. A rettegés injekciójától hűdött agya jókora fáziskéséssel ismerte fel, hogy egy zsíros irhabundát viselő csövesről van szó, aki az alagútba húzódott be melegedni, leinni vagy épp kialudni magát. „Nyugi, csak egy hajléktalan” – mondta magának. A zsigerei mélyén viszont még mindig megfellebbezhetetlen bizonyossággal tudta, hogy a szörnyalak barlangi ember, Terapithecus hungaricus, vurdalak, aki már a sarkukban van. Hátra-hátrasandítva robbant ki az alagút száján a fonnyadó lombtól fanyar illatú őszi verőfénybe az egykori vasgyár üzemi területén, nyakában a szótlanul, görcsösen kapaszkodó Rajmunddal.

Diadalmámor öntötte el, a szíve gyorsvonatként zakatolt. Úgy érezte magát, mint aki újjászületett. Másodjára is átélte a világrajövetel freudi traumáját, csakhogy ezúttal nem egy hideg és ellenséges világba pottyant, hanem egy barátságos, csupa fény és madárdal birodalomba. Jobban mondva az üzemi pályaudvar egykori állomásfőnöki épületének tövébe, mely félig összeomolva, vandálok által megszentségtelenítve, repkénnyel befutva úgy festett, mintha egy gótikus rémregényből került volna ide. Berki hunyorogva nézett szét a természetellenesen élesnek tűnő fényben, és lassan betájolta magát. Valamivel feljebb hatalmas hűtőtornyok meredtek az égre a gyár őslényének korhadó csigolyáiként, előtte vasúti sínek fonódtak össze és váltak szét újra bonyolult idegpályákként vagy érhálózatként. Ekkor Rajmund megrángatta a kabátja ujját.

– Nem fog kijönni utánunk az a… hajléktalan bácsi? „Hajléktalant mondott, de magában ő is szörnyet gondolt” – futott át Berki agyán. „Különben lehet, hogy az a lepukkant csöves hajdan maga is ezen az alagúton át szállította a nyersanyagot a gyárnak. Talán ő volt a masiniszta, és a lakótelepi gyerekek vidáman integettek neki, most meg ott fetreng a saját húgyában…”

– Dehogy fog, ő jobban megrémült tőlünk, mint mi tőle.

Így utólag, a napvilágon már képes volt nevetni az ijedelmén. Rajmund mindenesetre továbbra is gyanakodva vizslatta az alagút bejáratát – a barlang száját –, amitől alig egy-két méterre távolodtak el. Majd pillantása megakadt a bejárat boltívére erősített egyszerű műanyagtáblán, melyen feketével festett betűk hirdették: DIÓSGYŐRI ALAGÚT.

– Vigyük haza, apa… lopjuk el ezt a táblát!

Berki meghökkenve nézett a szánalmas, rozsdás csavarokkal felerősített plasztiklapra. – De mégis mi a fenének?

– Ha leszereljük a nevét, akkor mi nyerünk… – próbálta kifejteni meggyőződését Rajmund, de elakadt.

– Mágikus gondolkodás. Aminek tudjuk a nevét, afelett hatalmunk van – egészítette ki a gondolatot Berki, és bólintott. – Csak tudnám, mi a nyavalyával tekerjem ki a csavarokat. Nincs nálam semmilyen szerszám…

Karóracsatjának fém keresztpántjával üggyel-bajjal lecsavarozta a táblát, és gondosan elrejtette a kabátja alá. A derékszíja alá dugott tábla sorjázatlan széle felhorzsolta hasán a bőrt, és a mellkasát jórészt eltakaró merev műanyag laptól úgy érezte magát, mint egy elfuserált páncélos lovag vagy épp a bádogember. Megfogta Rajmund kezét, és esetleges biztonsági őrök után körbe-körbepislantva megindultak az elvadult, gazzal-bogánccsal borított domboldalban, hogy keressenek a kerítésen egy lyukat, amin kibújhatnak, vissza a normális világba.

*****

Berki halk horkanással riadt fel, amikor feje a mellére bukott. A busz már az Egyetemvárosnál járt; a következő megállónál kellett leszállnia. Kóválygott a két sörtől, és taplószáraznak érezte a száját. Megfogadta magában, hogy eztán ritkábban marad el műszak után a szakikkal. Bár már több mint két éve dolgozott a közterületeseknél, csak az utóbbi pár hónapban kapott rá, hogy be-beüljön velük a krimóba egy órácskára. Régebben is hívták olykor, de ő rögtön rohant haza a gyerekhez, és valójában esze ágában sem volt megismerkedni ezekkel az emberekkel – bár magának sem vallotta be, szellemi téren alsóbbrendűnek tekintette őket. Egy idő után azonban szükségét érezte, hogy legalább bennük megkapaszkodjon, mielőtt végképp lesüllyedne saját brigádja tagjainak színvonalára, akik csak a következő cigiig és a műszak utáni tüskevodkáig terveznek, s egy időtlen és felelőtlen örök mában élnek.

Amikor egyik délelőtt egy óriási, több mint ötvenéves rezgő nyárfa kivágását vezényelte a Hejő patak partján, amit félbehasított a villámcsapás, vízálló munkavédelmi bakancsában megcsúszott a meredek parton, és továbbra is a frissiben levágott, karvastagságú ágat markolva belecsobbant a patak derékig érő, tiszta, langyos vizébe, mely a közeli barlangfürdő hőforrásaiból táplálkozik. Az egész incidens nem lett volna különösebben veszedelmes, sem felzaklató – hiszen a turisták komoly pénzeket fizetnek azért, hogy ugyanebben a vízben valamivel feljebb megáztassák magukat. Ám amikor prüszkölve a felszínre bukkant, meglátta infantilisan vigyorgó melósai kárörvendő képét, és meghallotta óvodaudvarra illő heccelődésüket, egy pillanatig feltett szándéka volt, hogy miután hínárral borítva kigázol a vízből, a láncfűrésszel kergeti szét ezt a nyavalyás bandát. Életében először megértette, mit takar a „lumpenproli” kifejezés. Olyasvalakit, akinek eleve minden mindegy, mert gyerekkorától megtanulta, hogy úgyis csak egyik napról a másikra élhet, és aki nem érez lojalitást szaktársakkal, kartársakkal, sem bármilyen egyéb -társakkal, de még a saját fajtájával sem, mert nem engedheti meg magának a lojalitás fényűzését. Gyula bá’ és a szakik a gyökértelen, ágrólszakadt brigádtagokhoz képest maguk voltak a KGST. Meghallgatták egymás problémáit, terveket kovácsoltak, véd- és dacszövetséget kötöttek, vagy még inkább egységfrontot alkottak. Berki persze soha senkitől nem kért segítséget, de ezt azért értékelte bennük. És aznap délután kissé kelletlenül bár, de elfogadta Gyula bá’ meghívását („ne hordjad mán úgy fenn az orrodat, te Béla, csak nem derogál meginnod velünk egy sört”).

„Na, ennek vége – fogadkozott magában Berki, miközben a sofőr rosszalló pillantásától kísérve csak azért is a kizárólag felszállásra szolgáló első ajtón lépett le a buszról –, nem köll nekem senki társasága.” Ahogy lezserül zsebre dugott kézzel, szapora léptekkel elhaladt a Földtudományi Intézet mellett, grimaszt vágott. „Már kezdek én is úgy beszélni, mint a szakik. Döme azt mondaná erre, hogy »a brant egye meg«. De mi lehet az a brant? Alkalmasint ugyanaz, mint a fene, a franc vagy a süly. Valami nem gyógyuló seb, fekély, amit okozhat szifilisz, üszkösödés, rákbetegség vagy bármi más nyavalya. Made in Tirpákia. A régi magyarok nem voltak különösebben szakavatott diagnoszták…”

Zsákutcába torkolló etimologizálásától is jobb kedvre derült. Nagy lendülettel, kezeit immár a törzse mellett lóbálva indult meg a bő félkilométeres, meredek dűlőúton, melyet a közeli kőbányából származó fehér murvával szórtak fel. A kétoldalt magasba törő bokrok és nyurga törzsű, meghajlott akácok alagútként borultak össze a feje felett. „Már megint az alagutak” – gondolta Berki. Menet közben az égnek emelte arcát, és révülten bámulta a magasban összefonódó ágak szövedékét. „Vajon Rajmund otthon lesz már?” – jutott eszébe. Igazság szerint az utóbbi hónapokban legfőként azért üldögélt el munka után egy-két órát a krimóban, mert néha úgy érezte, odahaza felesleges a jelenléte, és csak zavarja fia köreit. Mintha ők ketten újabban ellentétes hullámokat bocsátottak volna ki, és a vityillót majd szétvetette ezek interferenciája. Máskor persze meg volt győződve róla, hogy továbbra is nélkülözhetetlen szerepet játszik fia életében, és Rajmund további sorsa egyes-egyedül az ő kezébe van letéve.

„Nem is hullámok, inkább erővonalak. Olyanok vagyunk mi ketten, mint két erős mágnes, amelyeket hol az ellentétes, hol az azonos pólusukkal közelítenek egymáshoz. Akár vonzás lép fel köztük, akár taszítás, a kötőerő maga sosem gyengül meg. Legalábbis remélem.” Amikor elhaladt a JunkFood Zrt. alapító-vezérigazgatójának, az ő egykori osztálytársának és kollégájának megalitikus erődje, középkori várkastélya, atombunkere előtt, középső ujjával beintett, hogy jól lássák a kerítés mentén mindenütt elhelyezett kamerák, és fütyörészni kezdett. Elhatározta, hogy aznap nem fogja megkérdezni Rajmundtól, mi volt a suliban. Legalábbis nem rögtön, ahogy hazaér.