Robert MacLeod

OMEGA

1.

A végső erő

©Robert MacLeod

Minden jog fenntartva!

Jelen könyvet vagy annak bármely részét bármely formában, illetve bármilyen célból felhasználni a Pro Lumen Kft előzetes írásbeli hozzájárulása nélkül szigorúan tilos. A jelen könyv bármilyen formában történő másolása, sokszorosítása, közlése a szerző és a Pro Lumen Kft. előzetes írásbeli hozzájárulása nélkül szigorúan tilos.

ISBN 978-615-6367-03-7

Szerkesztette Levall Sz. Norin

Korrektor :Varga Virág

Tördelés: Szőcs Beáta

Borítóterv: Ashley Redwood

Marysol könyvkiadó

Pro Lumen Kft

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezető igazgatója
2000 Szentendre Ady Endre u 37. A

info@marysolbooks.com www.marysolbooks.com

I.

Dante tövig nyomta a gázpedált. Bár az öreg pickupot nem versenyzésre tervezték, kis szaktudással sportkocsikat megszégyenítő teljesítményt lehetett kihozni belőle. Az apja, Tim értett hozzá, hogyan kell a motort és a kiegészítő alkatrészeit átalakítani ehhez. Ha nem a többhektárnyi kukoricafölddel, és a rajtuk használt eszközök karbantartásával foglalatoskodott, akkor mindig az autóit bütykölte. Kapott is érte a feleségétől, Teresától, aki minden egyes garázsban töltött percet időpocsékolásnak tartott.

Dante viszont imádta a száguldást, és most az elfogyasztott tequila mennyisége is rátett egy lapáttal. A zenét teljes hangerőre tekerve haladt a nyílegyenes texasi sztrádán, amelyet az egyik oldalon magas fűvel benőtt mezők, a másikon pedig végtelennek tűnő termőföldek kísértek.

Felszabadultan énekelt a lehúzott ablak mellett, szabadnak és gondtalannak érezte magát. Tudta, felelőtlenség, amit csinál, de jelenlegi állapotában ez pont nem érdekelte, annak ellenére, hogy az anyja a lelkére kötötte, ha iszik, nem vezethet. Szerencséjére, az úton egyáltalán nem volt forgalom, sötétnek és kietlennek látszott körülötte az egész vidék, egyedül a távoli szilfák lombja csillogott a telihold fényében. Dante élvezte, ahogy a barna színű hajába kap a meleg déli szél.

Miközben az autó fényei bevilágították a hazavezető útszakaszt, gondolatai elkalandoztak. Régen érezte magát annyira pompásan egy összejövetelen, mint a mostani érettségi banketten. Felvillant előtte a legjobb barátjának, Johnnak, és a többi haverjának a képe, akikkel önfeledten mulatoznak, majd a búcsúzás pillanatai a vendéglő előtt, ahol John már egy csinos szőkeség társaságában feszített.

– Te mázlista, csak összejött neked Clara – mormolta Dante, és közben mosolyra húzta a száját.

Elégedetten, mégis irigykedve bólogatott maga elé. Már neki is hiányzott egy lány az életéből, aki kirángatta volna az unalmas hétköznapok végtelen spiráljából. A családi farmhoz legközelebbi település, Greenville azonban, a maga kétezer lakosával jelentéktelen helynek számított, s ebből kifolyólag a lehetséges barátnők száma sem kecsegtetett túl sok reménnyel. Mondhatni, mindenki ismert mindenkit, így nem volt nagy kaland, együtt jártak iskolába, játszótérre, később szórakozni is.

Nagyjából félúton járt, amikor szokatlan fényesség terítette be az utat. Óriási tűzgömb okozott nappali világosságot pár száz méternyire, pontosan a főút mellett elterülő kukoricamezők felett. Az objektum lassan közeledett a földhöz, akárcsak egy repülőgép, ami a kifutópályára ereszkedik, csakhogy szárnyak nélkül. Amennyire ki tudta venni a fénytől, a tárgy nyújtott volt, ovális, lekerekített végekkel, mint egy szivar, amitől még hátborzongatóbbnak látszott. Dante a kormányt elrántva taposott a fékbe, melynek következtében az autó keresztben állt meg az úttesten.

– Mi a franc? – kiáltotta el magát.

Kipattant a furgonból és onnan figyelte tovább ezt a földöntúli látványt, amely egészen elvarázsolta. Hiába látott már több tucat hullócsillagot korábban, azok meg sem közelítették a szeme előtt felvillanó csodálatos, egyben félelmetes fényorgiát. Pillanatokkal később az égből ereszkedő tárgy hangos robajjal a termőföldbe csapódott, majd több száz méternyi művelésre váró területet felszántva megállt.

Dante izgatottan bámulta a távolban lángoló ismeretlen dolgot, aztán a bátorságot növelő alkohol hatására úgy döntött, kideríti, mibe is botlott.

Visszapattant az autóba, és a termőföldön keresztül zötykölődött tovább. Erősen markolta a kormányt, ami csak úgy nyikorgott a keze alatt, miközben sűrű káromkodások közepette próbált magyarázatot találni felfedezésére. Mikor nagyjából száz méter választotta el tőle, lassan leparkolt, majd kiszállt a járgányából, és tett pár lépést, hogy jobban szemügyre vegye.

Ezüstös színű anyag verte vissza a kocsija lámpájának világítását. Ez beborította a legalább húsz méter hosszú, és nagyjából öt méter magas objektumot, ami az orrán keletkezett repedésekből felcsapódó vöröses és kékes színű lángok fényében kristályként csillogott. Ebből a távolságból inkább tűnt egyfajta mesterséges, semmint természetes képződménynek, attól függetlenül, hogy se illesztéseket, se vonalakat nem lehetett megfigyelni rajta. Oldala szintén lyukakkal volt tele, bár ezek nem ontották magukból a gép elején felcsapó lángokat.

Dante lemerészkedett a kialakult másfél méteres árokba, és óvatosan elindult az objektum mellett, ami egyáltalán nem tűnt forrónak. Pedig a józan észt figyelembe véve, ennek aztán izzania kellett volna, akár a vulkánból kiömlő lávafolyamnak. Megérintette a csillogó testet, aminek tapintása különleges érzést keltett benne: mintha madártollakkal csiklandozták volna a tenyerét. Mikor a roncs hátulsó feléhez ért, felfigyelt egy ember nagyságú nyílásra az oldalán, ami szintén sérülésnek látszott, felső részéből füst áramlott ki, alatta halvány fény derengett.

Dante érezte, ahogy szíve vadul kalapálja a bordáit, de ha már idáig elmerészkedett, meg akarta nézi belülről is a szerkezetet. Mikor már csak egyetlen lépés választotta el a lehetséges bejárattól, erőt vett magán, és kiáltott egyet.

– Halló, van ott valaki?

Erősen koncentrálva, mozdulatlanul fülelt, azonban válasz nem hallatszott. Hiú ábrándnak bizonyult a gondolat, hogy bárki is reagál majd kérdésére. Lehettek akár oroszok is, nem? Vagy bárki más. Kínaiak, egy kémműhold, vagy egy elszabadult kísérlet valamelyik katonai bázisról… Manapság durva dolgokról lehet hallani.

Végül, rövid hezitálást követően nagy levegőt vett, és a gomolygó füst alatt bemerészkedett a hasadékon. Szinte azonnal erős fény vakította el a szemét. Úgy érezte magát, mint amikor a kellemes éjszakai szunyókálás közben valaki belép a szobába, és hirtelen rákapcsolja a villanyt. Azonnal az arca elé kapott, majd néhány pislogásnyi szünet után teljesen kitisztult előtte a kép. Egy folyóson találta magát, melynek falait a külső borításhoz hasonló, de talán néhány árnyalattal sötétebb, fémszerű anyag borította. Az enyhén ívelt felület simának és egyenletesnek látszott, tapintása rideg volt. Fél méterenként hosszanti bevágások virítottak rajta, melyek a járat mindkét oldalán baljós színtelen fényt árasztva duruzsoltak. A füst, a gépezet azon részéből áramlott, amivel a földbe csapódott. Pár méterre tőle, beterítette az egész átjárót. Onnan képtelenségnek tűnt megállapítani, hogy hova is vezethet. A túloldalra tekintve sem lett okosabb, mivel a folyosó elkanyarodva tovább folytatódott. Azonban egyvalamiben már biztos volt. A folyamatos sípolás, amit azóta hallott, hogy belépett a helyiségbe, a füst mögül érkezett.

Dante jobban izgult, mint a legelső randija előtt: a gyomra görcsbe rándult, térde reszketett, ennek ellenére végleg eldöntötte, bármi lesz az ára, nincs visszaút. Összeszorított foggal, lassú léptekben indult meg a füst irányába, ám alig tette meg az első lépést, amikor ismeretlen hang csendült fel a fülében – meglepő módon az anyanyelvén.

– Igen, erre! Gyere, gyorsan, kérlek! Nem kell félned.

– Mi az? Ki van ott? – kiáltott fel Dante ijedten.

Reflexszerűen hátrafordult, de a folyosó ugyanúgy kihaltnak látszott mögötte.

– A nevem Ranhagor. Én vagyok ennek a hajónak a parancsnoka. Kérlek, segíts nekem!

Rettegés lett úrrá Dantén. Elsőként azt gondolta, biztosan megőrült, a következő pillanatban pedig azt, hogy túl sokat ivott. Pontosan úgy hallotta ezeket a szavakat, mint amikor magában beszélt.

– Ki vagy te? És mit akarsz? – ordította körbeforogva, mire a hang azonnal válaszolt is neki.

– Mindent megmagyarázok, ígérem, most azonban segítened kell, vagy mindketten itt halunk meg!

Dante még jobban elbizonytalanodott. Továbbra is jobbra-balra tekintgetett, hátha megjelenik a folyosón az, aki a fejében duruzsolt, ám nem bukkant fel senki. Egyszerre aprónak és félénknek érezte magát. Erős lett benne a késztetés, hogy visszaszalad az autójához, de végül a szűnni nem akaró kíváncsisága, mely felfedezésre ösztökélte, legyőzte a félelmét, és nyugodtabb hangnemben újra megszólalt.

– Hogyan… segítsek?

– Indulj el egyenesen a füstön át! Ne félj, csak menj keresztül rajta! Néhány lépés múlva a vezérlőterembe fogsz érni. Ott várok rád, de siess!

A fiú nem külön-külön hallotta a szavakat, hanem egyszerre jutott el mind a tudatáig, mégis tiszta volt az üzenet. Összeszedte minden bátorságát, és az egyik tenyerével a száját takarva, a másikkal a füstöt legyezgetve elindult. Nemsokára egy kör alakú helyiségbe érkezett, ahol hihetetlen látvány tárult a szeme elé. A terem magasabb volt az idevezető folyosónál, és a zavaró füst itt már csak a plafont árasztotta el, aminek a túloldalán félkör alakban pulthoz hasonló berendezés futott keresztül. Ezen ismeretlen írásjelekkel teletűzdelt kitüremkedések villogtak veszettül. A szaggatottan sípoló hang is innen jött, idegesítően lüktetve a fülében.

A rengeteg furcsa gomb és kar felett félkör alakban ki lehetett látni, akárcsak az autók szélvédőjén át, viszont itt hosszabb és szélesebb nyílás húzódott keresztül, amelyen át Dante látta, ahogyan a szerkezet elejét emészti a tűz, és a felcsapó lángok között a távolabbi, óriási szilfákat is felismerte. Különösnek tartotta a dolgot, mert nem emlékezett rá, hogy kívülről látott volna bármilyen ablakot is rajta. Ekkor tudatosult benne a felismerés, hogy ahova került, az egy nem e világi jármű. Egy űrhajó.

Az irányítópult előtt székhez hasonló tárgy emelkedett ki a padlóból. Fekete háttámlája groteszk módon magas és széles volt, ami mellett egy másik ülés hevert keresztben széttörve a földön. Alatta Dante meglátta a fejében duruzsoló hang forrását: az eldőlt fémszerkezet alól ismeretlen lény felsőteste lógott ki, akinek sötét, ruhaszerű anyag tapadt a testére. A feje aránytalanul nagynak látszott, mandulavágású szeme, kicsi orra – egy pukli alatt két lyuk –, és keskeny szája volt. A karja túl hosszúnak tűnt, és a kézfejéből csupán három ujj nőtt ki.

Dante sosem látott még ilyen teremtményt. Hasonlított azokra az idegenként bemutatott lényekre, amiket néhány fantasztikus filmben és képregényben látott. Azokhoz képest egyedül a bőrszíne különbözött. Valójában semmilyen színe nem volt. Átlátszó hám fedte a végtagjait, amin keresztül látta nemcsak a húsát, a csontját is. A szomszédos ülésen egy hasonló kinézetű lény mozdulatlan teste feküdt.

Az idegen, amint meglátta a fiút, feltolta magát ülő helyzetbe, de erőtlenül visszazuhant a padlóra. Dante rögvest mellé pattant. Ott hevert előtte egy ismeretlen faj képviselője. Feltehetően másik bolygóról, vagy talán másik naprendszerből származó élőlény. Az emberek többsége halálra rémült volna egy ilyen találkozástól, ám Dantét elöntötte a csodálat. A titokzatos teremtmény a két hatalmas pupilla nélküli szemével nézett vissza rá. A végtelenül mély feketeségben mégis pislákolt valami. Valami, amit úgy hívnak: remény.

– Ranhagor? – kérdezte Dante némi bizonytalansággal a hangjában.

– Igen, én vagyok – érkezett a válasz sosem hallott akcentussal.

– A nevem Dante. Hogyan segítsek?

– Köszönöm, Dante – felelte halkan a lény, akinek a fájdalom nem gyűrte meg az arcát, de a fiú biztos volt abban, hogy szenved. – Ha megfordulsz, látni fogsz a bejárat melletti falon egy lilán villogó, kör alakú érzékelőt. – Még be sem fejezte a mondatot, máris felemelte a mellette fekvő fényes, késnek kinéző tárgyat, és egy hirtelen mozdulattal levágta vele a másik keze középső ujját.

Danténak ijedtében akkorára tágult a szeme, mint az idegennek, ám az békés nyugalommal folytatta.

– Fogd meg – sóhajtotta, és a fiú irányába nyújtotta a levágott ujjat. – Érintsd a szenzorhoz. Felette ki fog nyílni az ajtó, abban van a Wirox. Hozd azt ide nekem gyorsan, kérlek!

A fiú olyan arckifejezéssel fogta meg a testrészt, mint aki éppen kutyapiszkot készül a kezébe venni. Érdekes módon semmiféle vér vagy nedv nem szivárgott belőle.

– Mi az a Wirox? Hogy néz ki?

– Olyah…, mhint egyh… karperec… – felelte nehézkesen Ranhagor.

Dante szaporán indult vissza a terem bejáratához. Hamar meg is találta az említett lila kapcsolót, ám ekkor irdatlan robbanás rázta meg a hajót, amitől egyensúlyát elvesztve hanyatt vágódott.

Az űrhajó elején az eddiginél is magasabb lángcsóvák csapkodtak a sötét égbolt felé. Recsegő, fémes hang zengte be a vezérlőt, és amikor Dante már azt hitte, hogy ennél rosszabb nem jöhet, az eddigi sípoló hang mellé ördögien mély morgás csatlakozott.

– Si… ess! – kiáltott rá a lény.

Dante felpattant, és a kapcsolóhoz ugrott. Rácsapta a levágott ujjat, melynek hatására egy kisebb ajtó körvonalai rajzolódtak ki, pontosan felette. A szélei villogtak, majd nyílás jelent meg mögötte a falban, aminek közepén a karperechez hasonló tárgy lebegett. Az eszköz ezüstös színben pompázott, és fekete színű ismeretlen írásjelek futottak végig rajta. Óvatosan benyúlt érte, és kivette.

– Megvan! – mondta, és nagy lendülettel megindult, hogy átadja Ranhagornak, amit talált, ám ekkor éles recsegés vonta el a figyelmét. Nem messze a Wirox tárolójától egy üvegkupolát látott kidomborodni a vezérlőterem falából. Benne egészen apró fekete pontok röpködtek fel s alá egymást kergetve. Tekintete megragadt az érdekes táncon, és csak ekkor vette észre az üvegszerű anyagon éktelenkedő hosszú repedést, amiből kiindulva néhány sötét pontocska örvényszerű alakzatba rendeződött, egészen a többi pont által kreált kör közepéig. Olyan látványt nyújtott, mintha ezek az apró részecskék fúrták volna a burkot, ami elválasztotta őket a külvilágtól.

Dante nem tudta hova tenni a látottakat, akadt fontosabb dolga is. Gyorsan visszaszaladt Ranhagorhoz, és leguggolt elé.

– Tessék, meghoztam – mondta, és odanyújtotta a Wiroxot.

Az idegen azonban nem válaszolt. Mozdulatlanul feküdt a padlón, méretes szemével a semmibe meredve.

– Ranhagor!

Megrázta az idegen testét, ami után minden más zajt elnyomva, fülsiketítő üvöltés bőgött fel a vezérlőben. Ismeretlen szavak visszhangzottak körös-körül, amire bármit lehetett mondani, csak azt nem, hogy megnyugtató. A következő pillanatban az egész jármű óriási erővel remegni kezdett.

– Ranhagor! – üvöltötte újfent kétségbeesetten Dante, miközben megpróbált egyensúlyozni az instabillá vált szerkezeten.

Egy óriási paneldarab zuhant le a plafonról közvetlenül mellette. Már nem maradt ideje gondolkozni. Nem számított többé idegen lény, se idegen eszköz. Az élete volt a tét. Gyorsan zsebre vágta a karperecet, és a heves rázkódástól ide-oda dülöngélve kitántorgott a vezérlőből. A folyosón továbbra is sűrűn gomolygott a füst. Vaktában tántorgott előre, meg is botlott egy fémdarabban, és hasra esett. Miközben feltolta magát észrevette, hogy nagyjából másfél centivel került el egy kiálló fémdarabot, ami keresztülszúrta volna a mellkasát, ha nem ilyen szerencsés. Újabb szitkozódás következett, de mivel a füst nem szállt le olyan mélyre, hirtelen meglátta maga előtt a kijáratot. Már közel járt. Pár méterre csupán. Négykézlábra állt, és iparkodva elindult a hasadék irányába. Pillanatok alatt odaért, kiugrott a hajóból, és eszeveszetten szaladni kezdett. Nem nézett hátra, zihálva szedte a lábát, ahogyan csak bírta.

Gigantikus robbanás rázta meg a vidéket, a nyomában loholó lökéshullám pedig a földre taszította Dantét. Rögvest feltápászkodott, és ahogy odanézett, a látványtól a vér is meghűlt benne. Óriási fénygolyó remegett tőle centiméterekre, arra készülve, hogy elevenen felfalja, ám mégsem tette. Fenyegetően kavargott előtte, az erejét fitogtatva, és Danténak az az érzése támadt, mintha valaki megállította volna a robbanás utáni pillanatban az időt. Fémdarabok jártak lassú táncot a fellobbanó, hol sötét, hol világosabb lángcsóvákkal, amelyek földöntúli tájjá varázsolták a szürke termőföldet.

Aztán mintegy csettintésre, ez a tűz- és fénygolyó lassan visszahúzódott, végül egyetlen apró pontba sűrűsödött össze, és az űrhajó maradványaival együtt eltűnt.

Dante reszketve tápászkodott fel a földről. Egy árva hang sem jött ki a torkán, csak némán bámulta a helyet, ahol percekkel ezelőtt még az idegen égi jármű lángolt. Hozzá hasonlóan az egész környék elnémult. A tücskök most nem zenéltek, és a madarak sem csiripeltek. Sötétség és tökéletes csönd borította el a vidéket. Egyedül az autóján felkapcsolva maradt lámpa fénye ragyogta be a robbanás hatósugaráig hamuvá égett kukoricaföldet.

El kellett telnie némi időnek, hogy lenyugodjon. Ahogy a pulzusa mérséklődött, már a levegőt is ritkábban vette, és a hangjára is újra rátalált, igaz, az még kissé karcos volt a füsttől és riadalomtól.

– A büdös picsába!

Lassan visszaült az autóba, majd rákanyarodott a főútra, és tüstént elindult haza.

Egész úton folyamatosan járt az agya. A koponyájában elhelyezkedő kocsonyás anyag most valószínűleg több műveletet végzett el, mint az elmúlt néhány hónapban összesen, ám ennek ellenére képtelen volt akár egyetlen épkézláb magyarázatot is találni az elmúlt tizenöt percre.

Miután a gépkocsi utolsó fényei is elhalványodtak a messzeségben, a katasztrófa helyszíne újra némasággal körülölelt, mély sötétségbe borult…

II.

Kellemes szellő járta át a Hicks-birtokot, miközben óriási bárányfelhők úsztak át a világoskék égen. A kora nyári nap sugarai jóleső melegséggel árasztották el a kukoricaföldeket, ahol Tim szokásához híven most is keményen dolgozott. Fel sem tűnt neki, hogy hétvége van, hiszen a hét minden napján bőven akadt tennivalója. Kis szünetet tartott, levette a kalapját, megtörölte izzadt homlokát, majd rápillantott az órájára, ami pontosan fél tízet mutatott.

– James! Hazaugrom, iszok egy kávét – kiáltotta oda kollégájának.

– Rendben. Mi ezt itt addig befejezzük – jött a válasz az apacs indiántól, aki a fiával együtt az egyik traktorral foglalatoskodott.

James Baker igazi ezermesternek számított, aki a családjával egy melléképületben lakott Hicksék háza mellett. Vérbeli apacsnak vallotta magát, kinek dédnagyapja tanúja volt, amikor Geronimo apacs vezér, aki hosszú háborút vívott a területeiket elfoglaló európai telepesek ellen, 1866-ban letette a fegyvert. Büszke volt rá, hogy lehetőségei szerint meg tudta őrizni a kultúrájára jellemző életmódbeli hagyományokat, ami viszont a fiáról, Awanről már nem mondható el.

Tim jó hasznát vette a Baker családnak, amiért cserébe nemcsak tisztességes fizetést, de otthont is adott nekik. Az évek során barátivá, sőt ahogy egyszer James fogalmazott, testvérivé vált a kapcsolatuk. Kölcsönösen tisztelték egymást. James sosem felejtette el, kinek tartozik köszönettel. Ezekben a napokban sok amerikai őslakos család tengődött az éhhalál szélén, nekik ahhoz képest csodás élet jutott. Nehéz munkával töltött, csodálatos élet. Mindig került étel az asztalra, és volt tető a fejük fölött.

A családfő beszállt az öreg traktorba, és hazaindult. Elég volt egyetlen pillantást vetnie előre, hogy ismételten megbizonyosodjon arról, a legjobb helyen van. A távolban a zöldre festett, faburkolatú családi ház, fehér ablakkeretekkel és az öreg tölggyel, ami már a fia születésekor is ott állt, a végeláthatatlan kukoricaföldek, melyek a tűző napfénybe az otthon illatát árasztva ölelték körbe. A tájkép nemcsak festményként, hanem bármelyik évszakban lőtt fotókból készített naptárként is megállta volna a helyét.

Mikor leparkolt a ház előtt, még járatta egy ideig a gépet, majd felsétált a teraszra, ahol megsimogatta a lépcsőn pihenő macskát. Az a hátára hemperedett, és még több vakargatást követelt, de a férfi ellépett mellette.

– Megjöttem! – jelezte hangosan, és becsukta maga mögött az ajtót.

– Itt vagyok a konyhában – felelte egy jól ismert női hang.

A helyiség bejáratához érve Tim megállt, és mosolyogva figyelte, ahogy a felesége a sütőt állítgatta. Az asszony csak nem sokkal ezelőtt rakta be sülni az ebédnek szánt húsokat. Amikor a nő felegyenesedett, Tim mögé lépett, átkarolta és megpuszilta.

– Mi ez a jó illat? – kérdezte az orrával szimatolva.

– Sült csirkecomb lesz, ahogy szereted.

– Nem úgy értem – suttogta pajkosan az öreg. Még mindig szerette a feleségét, igaz Teresa fiatalsága már megkopott, haja szürkévé fakult, bőre kissé megereszkedett, de Tim sosem ezt látta. Csak a nőt, akit szeretett, immáron negyven éve.

– Gyere, elkészült a kávéd – nevetett az asszony, és gyengéd csókot adott a férjének.

Tim leült az étkezőasztalhoz, majd kezébe vette az újságot. A vaskosnak nem nevezhető napilap kihagyhatatlan részét képezte a délelőtti kávézásának. Bár túl sok minden nem szokott történni a közeli városkában, ettől függetlenül mindig került valami szaftos pletyka a címlapra.

– Mi újság a nagy fiunkkal? Ébren van már? – érdeklődött, és lapozni kezdte az „érdekfeszítő” olvasmányt. Tim szerette volna bevonni a fiát a farm karbantartásába, és művelésébe, de Dante nem földművelésre született. Ilyenkor mindig irigykedett kissé barátjára, Jamesre, mivel Awan mindenben részt vett, és keményen dolgozott, akárcsak az apja.

– Még alszik – felelte Teresa, majd letette a férje mellé a kávét, és helyet foglalt a szomszédos széken. – Az előbb voltam fent nála, észre sem vette, hogy lehoztam a koszos ruháit. Nem tudom, hol járt ez a fiú, tiszta sár a nadrágja. Mindjárt kimosom a többi szennyessel együtt.

– Hát, majd megkérdezzük tőle, ha felébredt – fűzte hozzá bölcsen Tim, azzal megfogta a kávésbögrét, és kortyolni kezdte a fekete italt.

Dante nyugtalanul forgolódott az ágyában, lehunyt szemhéja alatt ide-oda járt a szeme. Álmodott. Egy ismeretlen helyiség folyosóján lépkedett, ahol füst, és villódzó fények vették körbe mindenütt. Aztán egy fényes tárgy kezdett lebegni a szeme előtt. Rideg volt, és félelmetes, mégis egyfajta erőt és bizalmat sugárzott magából. Felismerte benne a Wiroxot. Megbabonázva meredt az ismeretlen, világító írásjelekre, mintha ez a különös karkötő magába akarta volna szívni. Mind közelebb és közelebb került hozzá, mikor megjelent előtte egy idegen lény arca. Méretes szemével ránézett, majd elüvöltötte magát:

– Fuss!

Dante azon nyomban felriadt. Zihálva kapkodott levegő után, folyt róla a víz. Gyorsan körülnézett, majd fellélegezve állapította meg, hogy otthon van, a saját szobájában. Visszazuhant az átázott párnájára, és megdörzsölte a szemét.

– Ekkora baromságot… Csak rossz álom volt.

Miután macska módjára kinyújtózott, komótosan kicsoszogott a mosdóba. Hideg vízzel megmosta az arcát, gyorsan elvégezte az egyéb reggeli dolgait is, azzal visszaballagott a szobájába és lehuppant az ágy szélére. Bágyadtan meredt a padlóra, miközben továbbra is az a szörnyű álom járt a fejében – olyan valóságosnak tűnt, mint egy emlék. Végül úgy döntött, csak belenéz a nadrágja zsebébe, azonban hiába kereste egyre idegesebben a levetett ruháit, sehol nem találta őket. Még az ágya alá is bekukkantott, de néhány koszos zsebkendőn kívül mást nem látott.

– Ez furcsa – vakarta meg a fejét. Az anyja roppant mód rendmániás volt, mindenkitől elvárta a családban, hogy a szennyesét ki-ki maga vigye a kosárba, így igencsak különösnek hatott a ruhái eltűnése.

A következő pillanatban magára kapott valamit, és leszaladt a földszintre. A konyhában az apja még mindig a kávéjával a kezében olvasta az újságot. Mikor az öreg észrevette Dantét, letette a hírlapot, és viccesen piszkálódni kezdett vele.

– Jó reggelt, fiatalúr! Jól sikerült a buli? Ahogy elnézem, nem lehetett rossz, ha olyan későig maradtál.

– Szuper… volt… beszélgettünk, táncoltunk, ilyesmi – válaszolta a fiú szaggatottan. Hátrasimította a még mindig vizes haját és eljátszott egy kávé gondolatával, de végül lemondott róla, mert tudta, hogy az apja csak tovább faggatná. – Anya merre van?

– A mosókonyhában. Nekiállt kimosni a koszos ruháidat. Azt mondta tiszta retek volt a nadrágod. Mi a bánatot csináltál vele? Ugye nem kerültél bajba, fiam? – kérdezte gyanakvóan Tim, ám Dante meg sem várta, hogy befejezze a mondatot, szélsebesen elviharzott.

Odalent Teresa már minden szennyest bepakolt a mosógépbe. Becsapta az ajtaját, és már indította volna a programot, amikor Dante nagy lendülettel berontott, és gondolkodás nélkül rákiáltott:

– ANYA, VÁRJ!

– A rohadt életbe! – csattant fel az asszony a szívéhez kapva. Ez volt a legdurvább káromkodás, amit lehetett tőle hallani.

Annyira megijedt a váratlan felszólításra, hogy véletlenül belerúgott a földön fekvő, műanyag szennyeskosárba. Miután megállapította, hogy azt már soha többet nem fogja rendeltetésszerűen használni, megrázta a fejét, és mérgesen a gyerekre nézett.

– Neked is jó reggelt, kisfiam!

Dante meglátta, még nem indult el a mosógép, és megkönnyebbülten felsóhajtott. Csak ezután esett le neki, hogy a frászt hozta az anyjára. Bűnbánó arccal mellé lépett, és megsimogatta a vállát.

– Ne haragudj, nem akartalak megijeszteni – folytatta zavartan, majd megpuszilta. – Csak bent felejtettem valamit a nadrágomban, amit semmiképp sem szerettem volna, hogy kimoss.

Dante a mosógéphez lépett, és kinyitotta az ajtaját. Miközben Teresa furcsa arckifejezéssel méricskélte, ő turkálni kezdett a szennyes ruhák között, ahol hamar meg is találta a nadrágját. Rárakta a mosógép tetejére, majd fújt egyet, mint aki valami óriási dologra készül, és nekiállt átkutatni a zsebeit. Először átnézte a jobb oldalit, de az üres volt. Ezután kihúzta a kezét, és óvatosan belenyúlt a bal oldaliba, ám ott is csak a levegőt markolászta.

– Ezt keresed? – kérdezte ekkor gyanakvóan Teresa. A kezében karperecszerű tárgy lógott.

– Hát mégsem álmodtam… – suttogta Dante csodálkozva, miközben az anyja átadta neki a különös ékszert.

– Mit nem álmodtál? Mi ez a bizsu?

Ekkor Dante zavart magyarázkodásba kezdett.

– Semmi. Akarom mondani ez… csak egy karkötő. Amit… Tamarától kaptam. Csak nem akartam, hogy baja essen.

– Ki az a Tamara? Tudtommal nincs is ilyen nevű ismerősöd.

– Ő nem az ismerősöm. Csak ott volt… tudod az étteremben, tegnap este – folytatta, ám akármennyire is szeretett volna meggyőző lenni, világosan látszott rajta, hogy titkolni próbál valamit.

– Mit sumákolsz, kisfiam? – förmedt rá újfent az asszony, aztán meglágyultak a vonásai, ahogy Dante fejsebére esett a tekintete. A múlt héten szerezte, amikor véletlenül lefejelte az asztal sarkát. – Rendben van a homlokod? Még mindig nem gyógyult be teljesen.

– Dehogy sumákolok, anya – forgatta a szemét a fiú, majd lassan hátrálni kezdett. – Most nekem… vissza kell mennem a szobámba. Megígértem Johnnak, hogy… felhívom. Majd később beszélünk, rendben? – Meg sem várta, amíg az anyja válaszol, megpördült, és kiviharzott a helyiségből.

Elszaladt a konyha előtt, majd mire az apja megszólíthatta volna, már el is tűnt a lépcsőfeljárón. A szobába lépve becsapta maga mögött az ajtót, felugrott az ágyra, és izgatottan a takaró közepére helyezte a karkötőt.

– Te jó ég, nem álmodtam! Ez az egész megtörtént! És az űrhajó is valós volt… és… és… hogy is hívták? Rana… ga… na…nor? Megvan! Ranhagor. Ő is valódi.

Ahogy az emlékeiben kutatott, látszott rajta, ő maga sem hiszi el, amit állított. Óvatosan felemelte a karperecet, és nekiállt alaposabban megvizsgálni.

A Wirox tapintása kellemesen puha volt és finom, annak ellenére, hogy ránézésre masszív fémnek tűnt. A szimbólumok körbefutottak rajta, és semmi eddig látott, földi íráshoz nem hasonlítottak. A karperec belső oldala viszont karc-, írásmentes, sima volt, és csak az ezüstös alapszín látszott rajta. Miközben nézegette, megpróbálta az ujjaival széthúzni, mely mozdulatra tágulni kezdett, akárcsak valamiféle szilikonpánt, és amikor visszaengedte, rögvest visszaállt az eredeti méretére.

– Mit akartál vele kezdeni, Ranhagor? – gondolkodott hangosan. – Lehetséges volna, hogy csak sima ékszer lennél? Egy egyszerű karkötő? Mit tudsz te, amiért ennyire kellettél neki? – kérdezgette az idegen tárgyat, mintha attól várná a választ.

Addig mustrálta az eszközt, míg egy hirtelen ötlettől vezérelve fel nem húzta a csuklójára. A Wirox azon nyomban rásimult a bőrére, és kisvártatva a rajta levő írásjelek erősen világítani kezdtek. Csodálatos fényárban úsztak az ismeretlen minták, amiknek szépsége ámulatba ejtették Dantét. Viszont bármi különlegeset is remélt tőle, semmi egyéb nem történt. A „bármi különleges” Danténál mindent jelentett, ami nem a kukoricatermesztésről szólt.

Óvatosan piszkálgatta a jeleket, hátha változik valami, azonban a tárgy továbbra is csak fényesen ragyogott. Kifordította a kezét, és alul meglátott rajta egy nagyobb motívumot, ami úgy nézett ki, mint a nagy „p” és a kis „q” betű összeolvasztása. Rátette a bal mutatóujját, majd megnyomta. Nagyjából két másodperccel később, a karperec egyszer csak eltűnt a kezéről, és újra nem látott mást, mint a csupasz csuklóját. Rémülten felugrott az ágyon, és vadul vakarni kezdte a bőrét. Még csak nem is érezte az idegen tárgyat!

– Mi a rosseb ez? – kiáltotta. – Hova lettél, hogy a fene esne beléd!?

Aggódó arckifejezéssel nyomkodta összevissza a kezét, de még így sem került elő a szerkezet. Végső elkeseredettségében erősen rányomott ott, ahol előtte a nagy szimbólum lehetett, amire fények jelentek meg a csuklóján, és kisvártatva a karperec újra láthatóvá vált. Azonnal letépte magáról, majd az ágya melletti éjjeliszekrény felső fiókjába hajította, és reszkető térddel hátralépett. Abban a pillanatban megcsörrent a szekrény tetején felejtett telefonja. Dante úgy megijedt, hogy hanyatt esett a szőnyegen.

– A szentségit! – káromkodta el magát hangosan. Felpattant a földről, és kézbe vette a telefont. – Haló – szólt bele félénken. Meg sem nézte a kijelzőn, hogy ki hívta.

– Dante, te vagy az? – hallatszott John idétlen vihogása.

– Hülye, de megijesztettél – hordta le mérgesen Dante.

– Jól vagy, haver? Aludtál még?

– Dehogy is, már fent vagyok. Csak… szereltem a fiókot, és nem számítottam a csörgésre.

– Képzeld, tesó! – folytatta a barátja lelkendezve. – Nála aludtam. Megcsináltam a csajt. Érted? Fantasztikus volt, öregem!

– Tényleg? Az jó. Már éppen ideje – vágta oda gorombán Dante. A hangjában érződött, hogy most nem igazán érdekli a téma.

– Mi van veled, Dante? Azt hittem, te is örömtáncot jársz majd, ha meghallod!

– Persze, örülök neki, John, de most nem érek rá.

– Hát… jól van, semmi baj – hallatszott a csalódott válasz. – Tudod, mit? Délután ugorj át, és beszéljünk. Úgysem csinálok semmit.

– Találkozzunk inkább holnap, rendben? Előtte felhívlak.

– Ahogy akarod. Akkor, majd holnap...

Dante rákoppintott a piros gombra a telefonja kijelzőjén, és visszahuppant az ágyra. Ki akarta találni, most mitévő is legyen, de semmilyen épkézláb gondolat nem bukkant elő a fejében. Úgy érezte magát, mint a partra vetett hal, aki tehetetlenül vergődik a homokban, és ott a víz egy ugrásnyira, mégis valahogy a bozótosban köt ki.

Végül arra jutott, muszáj kiszellőztetnie a fejét, és a kedvenc dombja erre tökéletes választásnak bizonyult. Felpattant az ágyról, és leviharzott a földszintre. Ott összefutott az anyjával, aki éppen a konyhába igyekezett, ahol az apja még mindig a reggeli újságot böngészte.

– Anya, megyek, sétálok egyet. Friss levegőre vágyom. Ebédre itthon leszek.

– Biztos minden rendben, kincsem? – kérdezett vissza Teresa. Hangjában némi aggodalom hallatszott.

– Persze anya, semmi gond – rázta meg Dante a fejét. – Nemsokára jövök.

De még mielőtt kiléphetett volna a teraszra, az apja utána szólt.

– Ebéd után ígértél nekem valamit, fiam. Ugye, nem felejtetted el?

– Igen apa, tudom. Délután megyek én is – felelte egykedvűen, majd becsukta maga mögött az ajtót.

– Nem tetszik nekem ez a fiú – sóhajtott fel Teresa. – Olyan furcsa, mióta felkelt.

– Igen, különösnek tűnik ma délelőtt. Hát lehet, hogy csak túlreagáljuk – folytatta Tim, majd lerakta az újságot, és odalépett a feleségéhez. Az öreg nem szeretett túlgondolni semmit. – Talán csak szerelmes. Adjunk neki egy kis időt. Majd elmondja, ha valami bántja.

III.

Enyhe szellő kócolta Dante barna haját, miközben a birtok közepén álló sziklához baktatott. A lenge fuvallat kellemesen hűsítette ezen a meleg nyári délelőttön, és mikor felért a földből előtüremkedő, szürke magaslat tetejére, körülnézett. A sokhektárnyi kukoricást sűrű erdő ölelte körül, melynek zöldellő lombkoronái kellemes hangon muzsikáltak, a leveleiket újra meg újra táncra hívta a szél.

Mindig lenyűgözte ez az érdekes szimfóniával kísért látvány, ám most valahogy egyáltalán nem hatott az érzékszerveire. Csak leült a földre, és maga elé bámulva hosszas elmélkedésbe kezdett.

Bármennyire is nehezére esett elhallgatni, legbelül tudta, hogy nem mondhatja el senkinek, amit átélt. Már előre gyűlölte a gondolatot, hogy a saját családjának is hazudnia kell. Bevillant neki az anyja arca, amint rákiabált a mosókonyhában, majd az apja szigorú pillantása, amikor a koszos nadrágjáról faggatta. A tekintetük még eközben is csupa szeretetről árulkodott.

Dante biztos volt benne, ha elmondaná az igazságot, a legjobb esetben is bolondnak néznék. Vagy ha mégsem, akkor meg rögtön kiderülne, hogy piásan vezetett. Az űrhajóból semmi sem maradt, kivéve a lezuhanásának nyomát, de megmagyaráznák azzal, hogy részegen vandálkodott a kocsijával. Egyedül a karkötőt tudná felmutatni az átélt kaland bizonyítékaként.

Vajon jó ötlet lenne mutogatni valamit, amiről még én sem tudom, mi a nyavalya is az? – gondolta. Csak beindulna a pletyka, és előbb-utóbb olyan emberek vizsgálódnának utána, akik fenekestül felforgatnák az egész életüket. Ezt semelyik porcikája nem kívánta.

Észrevétlenül teltek a percek a megoldáson rágódva, de csak az első lépésig jutott: ki kell derítenie, mire képes a Wirox valójában. És ezt csak egyetlen módon tudhatja meg: ha összeszedi magát, és újra aktiválja, bármi lesz az ára.

Lassan felállt, leporolta magát, majd még egyszer körülnézett. Elhatározása és elszántsága új energiával töltötte fel, amitől elég bátorságot érzett ahhoz, hogy cselekedjen. A telefonja kijelzője szerint még harminc perc volt délig, így hát nekiiramodott, és meg sem állt hazáig. Ott motoszkált benne az emésztő kíváncsiság, ami úgy hajtotta előre, mint zsoké a lovát.

Amint hazaért, ledobta magáról a cipőjét, és közben megcsapta a konyhában készülő csirke finom illata. Viszont az anyját sehol nem látta, úgyhogy csak sebtében felszaladt a szobájába. Mikor becsukta maga után az ajtót, a tekintete megakadt az éjjeliszekrényen, amitől érezte, ahogy a hideg futkosni kezd a hátán, és libabőrös lesz. Lehunyta a szemét, és nagy levegőt vett, majd az orrán fújta ki, mint egy bika. Csak ezután lépett a komódhoz. Megmarkolta a fogantyút és óvatosan kihúzta a legfelső fiókot: a karperec ott feküdt érintetlenül. Kivette, leült vele az ágyra, és még egyszer átvizsgálta. Az ismeretlen írásjelek változatlan, csodaszép formában futottak körbe rajta, mintegy életet adva az egyszerű, szürke háttérnek.

– Hát legyen. Lássuk, mi a titkod! – motyogta maga elé Dante, és felhúzta a csuklójára a Wiroxot, miközben a pulzusa az égbe szaladt.

Az eszköz rögtön rásimult a bőrére, a motívumok pedig erősen fényleni kezdtek rajta – ahogy már azelőtt is tették. Maga felé fordította az alkarját, és megnyomta a legnagyobb írásjelet, mire az egész szerkezet láthatatlanná vált. Dante most megpróbált uralkodni magán, ezért csak mélyeket lélegezve bámult előre. Percekig ült így, valamiféle csodára várva, ám végül csalódnia kellett: az égvilágon semmi sem történt. Mikor megunta az ücsörgést, felegyenesedett, és ellenőrizte magát. Nem látott változást. Kiviharzott a mosdóba, és belepillantott a tükörbe.

Hülyének érezte magát. Mégis mit várt? Láthatatlan lesz?

– Nem vágom – rázta meg a fejét. – Ennek semmi értelme. Akármire is kellettél Ranhagornak, ez úgy látszik, nálam nem működik – azzal csalódottan megindult ki a fürdőből, ám hirtelen visszalépett.

A seb eltűnt a homlokáról.

Közelebb hajolt a tükörhöz, hogy jobban szemügyre vegye. Semmiféle heget nem látott.

– Ez érdekes – tapogatta meg a helyét. – Vagy… talán már reggel sem volt ott?

Még egyszer alaposan végigpásztázta az arcát, végül megrázta a fejét, és kiment a fürdőszobából.

– Dante, te vagy az? – hallatszott ekkor az anyja hangja a földszintről.

– Igen, itt vagyok fent! – kiáltotta, és elindult lefelé a lépcsőn.

– Nem hallottam, hogy hazajöttél.

– Pedig szóltam.

– Biztos a ruhákat pakoltam a mosdóban. Na, mindegy is – legyintett Teresa. – Kész van az ebéd, gyere enni!

Együtt léptek be a konyhába, ahol leültek a szépen megterített asztalhoz. Abban a pillanatban Tim hangos köszönése zengte körbe a házat.

– Megjöttem!

– A konyhában vagyunk. Rád vártunk – felelte Teresa.

Tim megszabadult a koszos csizmájától, és mosolyogva bebandukolt a helyiségbe, de mielőtt leült volna az asztalhoz, megsimogatta Dante fejét.

– Na, minden rendben most már?

A fiú bólintott, majd élvezettel kanalazta a levest. Tim örömmel állapította meg magában, hogy végre megint nyugalom lett a Hicks családban. Ennek ékes bizonyítékaként immár Dante arcán is derű látszódott, ráadásul be sem állt a szája, mikor az előző esti buliról kezdett élménybeszámolót tartani. Teresa is végre mosolyogva figyelte a fiát, ahogy az teljes átéléssel előadta a történteket. Mire Dante a mondandója végére ért, addigra lassan az ebédet is befejezték. Persze, ebben a verzióban egy árva szó sem esett különös fényekről, űrhajóról, idegenekről, Wiroxról és robbanásról.

– Lényegében, ennyi. Hazajöttem, és behuppantam az ágyba – zárta le röviden a történetet, és újabb falat csirkét tüntetett el a szájában.

– Azt még nem említetted, ki az a Tamara? – érdeklődött csillogó szemmel Teresa. Alig várta, hogy egy nő megszelídítse az ő kisfiát, és férfi váljék belőle. Na meg az unokák… Még ha nem is idén, talán pár év múlva…

– Ő? Senki. Úgy értem, már mondtam anya, csak egy lány, aki ott volt a klubban – felelte teljes nyugalommal Dante.

Érdekes módon most nem zavarta, hogy füllentenie kellett, ami annyira jól sikerült, az anyja nem is firtatta tovább a dolgot. Helyette inkább csak felállt az asztaltól, és nekilátott elmosogatni. Ekkor Tim a fiához intézte szavait.

– Na, jössz akkor velem dolgozni? – kérdezte a száját törölgetve. – Jamesszel már elkezdtük átnézni az öntözőberendezéseket.

– Igen, persze – vágta rá Dante gondolkodás nélkül. – Elugrok a mosdóba, és indulhatunk.

Felpattant a székről, majd kiviharzott a konyhából. Mihelyst kilépett, Tim kérdőn Teresára nézett.

– Hát ezzel meg mi történt? Mintha kicserélték volna.

– Nem tudom, de elég jó kedve lett.

– Addig jó – állt fel Tim az asztaltól, és az órájára pillantott. – Maximum három-négy óra, és végzünk. Köszönöm az ebédet, finom volt. Szólnál Danténak, hogy kint várom? Megnézem azt a rohadt katalizátort a traktorban.

Tim apró csókkal búcsúzott a feleségétől, és kiment az udvarra.

Hamarosan Dante is megérkezett egy ásványvizes palackkal a kezében. Addigra az apja befejezte a bütykölést, így felültek a járműre, és elindultak a birtokra. Egész úton beszélgettek, és Dante meglehetősen jól érezte magát. Mikor leparkoltak, James és Awan már javában serénykedtek. Nagyjából húsz perce kezdték összeszerelni az utolsó öntözőberendezést, amihez a két házigazda azonnal csatlakozott.

Hamar teltek az órák, s bár Dante soha nem szeretett kint dolgozni, most szabályosan élvezte az ott töltött időt. Nevetgélt, beszélgetett, hülyéskedett a társaival, mialatt a rábízott feladatokat mind rendben elvégezte. Még az apja is máshogy viselkedett: a mindig szigorú és következetes vezető, meglepően vidám és laza volt. Bár hozzá kell tenni, most először történt olyan, hogy munka közben nem a fia hisztijeit és kifogásait kellett hallgatnia.

Dante egyáltalán nem izzadt meg a munkában. Meg is lepődött, mert úgy érezte, egész nap tudna dolgozni. Mikor James elvitte Awannel az egyik traktort, hogy megvizsgáljanak még néhány öntözőgépet, Tim lerakta a kezéből a szerszámot, és egyetlen fiára nézett.

– Rendben, szerintem mára elég lesz – mondta, és meghúzta a kezében tartott vizespalackot. – Remek munkát végeztünk. Gyere, szedjük össze a cuccokat, aztán irány haza!

– Értettem, főnök! – felelte Dante eltorzított hangon, és katonásan vigyázzba vágta magát. Összecsapta a sarkát és még szalutált is hozzá.

– Ne marháskodj – legyintett vigyorogva az öreg, majd hozzálátott összepakolni az eszközöket, amik szanaszét hevertek a földön.

Miután mindent felraktak a pótkocsira, Tim felpattant a traktorra, és Dante jelzésére lassan tolatni kezdett. Egyszerű összekapcsoló rutinműveletről lévén szó, úgy gondolta, a szokásosnál nagyobb gázt ad, hogy gyorsabban végezzenek.

Dante a járművek közti távolságot figyelve, mulatságosnak találta, ahogy a kipörgő óriáskerekek sárdarabokat szórnak szét körülötte. Mialatt magában mosolygott, észrevett egy csavarozógépet a földben. Úgy döntött, nem szól az apjának, csak gyorsan felveszi, mielőtt az a traktorral átmenne rajta. Ám amint előrelépett, kicsúszott a lába alól a sáros talaj, és hanyatt vágódott a földön. Pontosan az érkező traktor mögött.

Az ormótlan kerék azonnal belepréselte Dantét az alatta elterülő sártengerbe. Torkaszakadtából üvölteni kezdett, de Timnek a fülsüketítő zakatolás miatt esélye sem volt meghallani a kiáltását. Azt viszont az öreg rögtön megérezte, hogy ráment valamire. Reflexszerűen a fékre taposott, és Dantét kereste. Ám ő eltűnt, mintha a föld nyelte volna el, ami jelen esetben igaznak is bizonyult.

Tim leállította a motort, és kiugrott a traktorból, a nagy sietségben észre sem vette, hogy kirántotta a kulcsot a helyéről, ami a poros gumiszőnyegre esett. Mikor a lába a talajra ért, meghallotta a keservesen jajveszékelő fia hangját. Azonnal odakapta a fejét. A legszörnyűbb rémálma vált valóra. Mindössze Dante felsőteste látszott ki a tekintélyes méretű gumi alól, ahonnan üres tekintettel meredt előre.

– Úristen, Dante! James! Awan! Segítség! – üvöltötte el magát torkaszakadtából.

A társai azonban nem hallották a segélykiáltását. A munkagépük hangos kerepelésétől még egymást is alig értették meg, nemhogy őt.