Juan Pablo Escobar

Pablo Escobar, az apám

MŰVELT NÉP KÖNYVKIADÓ

A mű eredeti címe: Pablo Escobar, mi padre

Fordította: Varjú Kata

© 2014, 2020, Juan Sebastián Marroquín Santos

© 2014, 2020, Editorial Planeta Colombiana S.A.

2023, Book & Film Rights Latin America – Grupo Planeta

Hungarian translation © Varjú Kata

Hungarian edition © Művelt Nép Könyvkiadó, 2025

ISBN 9789635806607

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Fiamnak, aki erőt és energiát ad, hogy jó ember legyek.

Örök szerelmemnek és társamnak a kalandokban.

Bátor édesanyámnak.

Kedves testvéremnek.

Szeretett családomnak.

És annak a kevés barátnak, akik áttörték a félelem falát.

Tartalomjegyzék

  Bevezető  9

1 · Az árulás 13

2 · De hová tűnt a pénz? 25

3 · Béke a kartellekkel 39

4 · Mértéktelen nagyravágyás 83

5 · Édesapám származása 98

6 · Nápoles-birtok: Álmok és rémálmok 132

7 · Renault Kupa 160

8 · Különcségek 170

9 · Amikor túl sokat teszünk meg a barátainkért 176

10 · Narkó apu 185

11 · Politika: édesapám legnagyobb ballépése 215

12 · Inkább egy sír Kolumbiában 234

13 · Barbárság 272

14 · Mesék a La Catedralból 338

15 · Majd ha bekötöm a teniszcipőmet, na akkor lehet idegeskedni 380

16 · Utószó  – Két évtizednyi száműzetés 442

Bevezető

Több mint húsz évet töltöttem el teljes csöndben, amíg próbáltam összerakni az életemet a száműzetésben. Minden dolognak megvan a maga ideje, és szerzőjéhez hasonlóan ennek a könyvnek is éretté, önkritikussá és alázatossá kellett válnia. Csak így készülhettem fel arra, hogy nekiüljek megírni végre ezeket a történeteket, melyek a mai napig nyitott sebként élnek a kolumbiai társadalomban.

Kolumbia is felnőtt, és képessé vált meghallgatni, ezért döntöttem úgy, hogy itt az ideje megosztani az olvasókkal az életemet, mely egy férfi árnyékában zajlott, aki az apám volt, akit feltétlen, gyermeki szeretettel szerettem, és akivel a sors akaratának engedelmeskedve olyan pillanatokat töltöttem együtt, melyek meghatározták a kolumbiai történelem egy bizonyos szakaszát.

Attól a naptól fogva, hogy megszülettem, halálának pillanatáig, az édesapám a barátom volt, kalauzom, tanárom és jóravaló tanácsadóm a világ dolgaiban. Néhány alkalommal megkértem, hogy írja meg az életét, de nem értett velem egyet: „Grégory, a történetet előbb be kell fejezni ahhoz, hogy meg lehessen írni”, mondta ilyenkor.

Megesküdtem, hogy bosszút állok apám haláláért, de körülbelül tíz perccel később már meg is szegtem az eskümet. Mindannyiunknak jogunk van változni, és több mint két évtizede már annak, hogy a békés együttélés, a tolerancia, a párbeszéd, a megbocsátás, az igazság és a megbékélés törvényei szerint élem az életemet.

Ez a könyv nem a szemrehányásokról szól. Ez a könyv mélyenszántó eszmefuttatás kíván lenni hazánkról, annak belpolitikájáról és az olyan emberekről, mint az apám.

Tisztelem az életet, és e tisztelet szilárd alapzatán állva írtam ezt a könyvet; egy szokatlan és egyéni szemszögből, nincsenek hátsó szándékaim. Ennyiben ez a könyv különbözik az édesapámról írt más könyvektől.

Jelen könyv sem lehet azonban az abszolút igazság. Inkább egyfajta gyakorlat, amelyben próbálom megfejteni és közelebbről szemlélni édesapám életét. Személyes és meghitt nyomozás. Egy ember újrafelfedezése, minden erényével és minden hibájával együtt. A történetek többségét élete utolsó évében mesélte el nekem, hosszú és hideg éjszakákon a tábortűz mellett ülve. Másokat akkor vetett nekem papírra, mikor ellenségei nagyon közel voltak, és attól kellett félnünk, hogy hamarosan mindannyiunkkal végeznek.

Édesapám életének megírása közben olyan személyekhez is eljutottam, akik éveken át rejtőzve éltek, most viszont hajlandók voltak segíteni munkámban, mert nem akarták, hogy az én meglátásaim, illetve a kiadó szempontjai eltorzítsák a történetet. De főképpen azért írom ezt a könyvet, hogy soha senki ne örökölje már meg ezt a sok gyűlöletet.

Nem mindig voltam apám mellett, és nem ismerem az összes részletet. Hazudik, aki azt állítja, hogy ismeri a teljes igazságot. Az eseményekről, melyeket ez a könyv feltár, csak jóval később szereztem tudomást. Apám soha nem tárgyalta meg a döntéseit velem, ahogy mással sem, és mikor meghozta őket; mindig a saját feje után ment.

Sok „igazságot” csak félig meddig ismerünk apámról, és van, amiről nincs is tudomásunk. Ezért aztán sok veszélyt rejt magában történetének elmesélése, hiszen hihetetlen felelősséggel jár, mert sajnos sok minden, amit róla mondanak, szinte tökéletesen beleillik a történetbe. Biztos vagyok benne, hogy az a nagyon komoly kontrol, amit a Planeta Kiadó Edgar Téllez szerkesztő személyében jelentett, jelentősen hozzájárult jelen munka sikeréhez.

Személyes és komoly felfedezőút ez az emberi lélek mélyére, hiszen azon túlmenően, hogy az édesapám volt, a világon valaha ismert legnagyobb maffiaszervezetet is ő irányította.

Nyilvánosan kérem édesapám minden áldozatának bocsánatát, és mélységes fájdalmat érzek, hogy el kellett szenvedniük azokat az erőszakos eseményeket, amelyeknek sajnos nagyon sok ártatlan ember is áldozatául esett. Csak azt tudom mondani nekik, hogy szívem legigazabb tiszteletével fordulok feléjük vagy emlékük felé. Ezt a könyvet könnyek között írtam, de harag nélkül. Senkit sem akarok leleplezni, nem akarok elégtételt venni, sem pedig kifogásokat keresni, melyek szentesítik az erőszakot, és még kevésbé szeretném az elkövetett bűnöket védelmezni.

Az olvasó meg fog lepődni az első fejezeteken, mert most először feltárom bennük azt a mély konfliktust, amit a család apai ágával éltünk meg. Az azóta eltelt huszonegy év családi konfliktusai vezettek el arra következtetésre, hogy bizony sokan közülük aktívan részt vállaltak abban az eseménysorban, amely végül édesapám halálához vezetett.

Nem tévedek, ha azt mondom, hogy édesapám családja komolyabban üldözött minket, mint a legrosszabb ellenségeink. Én mindig szeretettel fordultam feléjük, és a családi értékek iránti abszolút tisztelettel, melyekről úgy gondolom, hogy még a legrosszabb háborúban sem veszíthetjük el őket, de főleg nem pénzért cserébe. Isten és édesapám tudja, hogy mindenkinél jobban szerettem volna hinni abban, hogy ez a fájdalmas családi tragédia csak egy rémálom, nem pedig valóság, amivel szembe kell néznem. Hinni akartam, hogy amit megtudtam róluk, az csak tévedés.

Édesapámnak megköszönöm nyers őszinteségét, amely a sors akarata által rám rótta a feladatot, hogy megértsem őt, és közben egyáltalán ne ítélkezzek felette.

Mikor bocsánatot kértem az Édesapám bűnei című dokumentumfilmben, a két meggyilkolt politikai vezető, Luis Carlos Galán és Rodrigo Lara Bonilla gyermekei ezt mondták nekem: „Maga is áldozat.” És az én válaszom erre azóta sem változott: ha az lennék is, én legyek az utolsó a kolumbiaiak hosszú listáján.

Apám felelős volt a sorsáért, tetteiért, választásaiért mint édesapa, mint egyén és – ugyanakkor – mint bűnöző is, aki olyan komoly sebeket okozott Kolumbiának és a világnak, amelyek a mai napig sem tudtak begyógyulni. Arról álmodom, hogy egy nap majd behegednek ezek a sebek, és minden jóra fordul, olyan értelemben, hogy senki sem merészeli majd megismételni, ami történt, hanem mindenki tanul belőle.

Nem hittem vakon az édesapámban, hiszen még életében is komolyan megkérdőjeleztem kegyetlenségét és módszereit, és minden lehetséges módon kértem tőle, hogy hagyjon fel a gyűlölettel, hogy tegye le a fegyvert, és találjon erőszakmentes megoldást a problémáira.

A sokféle véleménynek, amelyek édesapámról élnek, csak egyetlen közös nevezője van: feltétlen szeretete felénk, egyetlen családja felé.

Olyan ember vagyok, aki azt szeretné, hogy saját cselekedetei alapján ítéljék meg, és ne az apja tettei révén. Arra kérem hát az olvasót, hogy a könyv olvasása közben se feledjen el engem, és soha ne keverjen össze édesapámmal, mert ez az én történetem is.

Juan Pablo Escobar

1

Az árulás

1993. december 19-én, két héttel édesapám halála után még mindig a Bogotában található Residencias Tequendama apartmanszálloda 29. emeletén tartottak minket erős őrizet alatt. Hirtelen hívást kaptunk Medellínből, amelyben tájékoztattak minket, hogy merényletet hajtottak végre a nagybátyám, Roberto Escobar ellen Itagüí börtönében, egy levélbombával.

Aggódva próbáltunk részleteket kideríteni arról, hogy mi történt, de senki sem tudott felvilágosítást nyújtani.
A tévéhíradó közölte, hogy Roberto felnyitott egy papírborítékot, amit elvileg a Jogsegély irodája küldött, de a boríték felrobbant, és súlyos sérüléseket okozott a szemén és a hasán.

Másnap a nagynénéim tájékoztattak minket, hogy a Las Vegas Klinika, ahova beszállították, nem rendelkezik a megfelelő eszközökkel a szemműtéthez. És mintha ez még nem lenne elég, az a hír járta, hogy egy fegyveres különítmény fog végezni vele a kórházi szobájában.

A családom ekkor úgy döntött, hogy átszállíttatják Robertót a bogotái Központi Katonai Kórházba, mert az az intézmény nemcsak jobban felszerelt, hanem biztonságosabb is. Így is történt, és édesanyám kifizette a háromezer dollárt, amibe a mentőrepülőgép bérlése került. Amint megerősítették, hogy megérkezett a kórházba, eldöntöttük, hogy Fernando nagybátyámmal, a húgommal és édesanyámmal elmegyünk meglátogatni őt.

Mikor kiléptünk a hotelből, meglepetten vettük észre, hogy az ügyészségi nyomozóhivatal, a CTI ügynökeinek helyét azon a napon mindenféle előzetes figyelmeztetés nélkül a Sijin, a bogotái rendőrségi hírszerzés emberei vették át. Bár semmit sem mondtam erről a nagybátyámnak, de az a rossz előérzetem támadt, hogy készülődik valami. Az épület többi részében, szintén a mi védelmünk érdekében, a Sijin felettes szervének, a Dijinnek és a kolumbiai hírszerzésnek, a DAS-nak az emberei láttak el különböző feladatokat. Épületen kívül pedig a hadsereg gondoskodott a védelemről.

Néhány órával azután, hogy a Katonai Kórház sebészetére érkeztünk, az egyik sebész kijött hozzánk, és azt mondta, hogy szüksége van Roberto valamelyik rokonának a felhatalmazására, mert a robbanás a vártnál jobban megrongálta mindkét szemét, ezért műtéti úton el kell őket távolítani.

Nem írtuk alá a papírokat, és megkértük a specialistát, hogy mindent tegyen meg azért, hogy betege ne veszítse el a látását, a költségek nem számítanak. Azt is felajánlottuk, hogy idehozatjuk a létező legjobb szemészt, legyen az bárki.

Órákkal később tolták ki Robertót, még altatásban, és vitték a szobájába, ahol az INPEC, vagyis a Nemzeti Büntetés-végrehajtási Intézet egyik börtönőre várt rá. Kötés fedte az arcát, a hasát és a bal kezét.

Mikor valamennyire visszanyerte az eszméletét, azt mondtam neki, hogy el vagyok keseredve, mert ha az apám halála után megpróbálták megölni őt, akkor egészen biztos, hogy anyukám, a húgom és én kerülünk majd sorra. Megkérdeztem tőle, hogy édesapámnak nincs-e egy elrejtett helikoptere, amivel elmenekülhetnénk.

Bár a nővérek és az orvosok megjelenése félbeszakította beszélgetésünket, többször megkérdeztem tőle, hogyan tudnánk túlélni apám ellenségeinek egyértelmű fenyegetését.

Roberto pár percig hallgatott, majd azt mondta, keressek egy darab papírt és ceruzát, és jegyezzek fel valamit.

– Írd ezt, Juan Pablo: „AAA”. Menj ezzel az Egyesült Államok nagykövetségére. Kérj segítséget, és mondd, hogy én küldtelek.

Nadrágom zsebébe süllyesztettem a papírt, és azt mondtam Fernandónak, hogy menjünk el a nagykövetségre, de ebben a pillanatban belépett az orvos, aki Robertót operálta, és azt mondta, hogy optimista, és hogy mindent elkövetett a látása megmentéséért.

Megköszöntük igyekezetét, és azzal búcsúztunk el, hogy visszamegyünk a hotelbe, de hűvösen közölte velem, hogy nem hagyhatom el a kórházat.

– Miért is nem, doktor úr?

– Mert még nem ért ide a biztonsági kísérete – felelte.

Az orvos mondata csak olaj volt paranoiám tüzére, hiszen ha eddig a műtőben volt, akkor honnan tud biztonsági kíséretünk állapotáról.

– Doktor úr, szabad ember vagyok, javítson ki, ha mégis fogoly lennék itt. Akármint van is, akkor távozom, amikor nekem tetszik. Az az érzésem, hogy ma összeesküvés zajlik ellenem, azzal a céllal, hogy megöljenek. Már leváltották a CTI ügynökeit, akik eddig vigyáztak ránk – feleltem ijedten.

– Védelem alatt áll, nem pedig letartóztatás alatt. Ebben a kórházban felelősek vagyunk a biztonságáért, és ezért csakis az állami biztonsági szerveknek adhatjuk át magát.

– De doktor úr, éppen azok akarnak megölni, akiknek odakint kellene a biztonságomról gondoskodniuk – ellenkeztem. – Így aztán önön áll, engedélyezi-e, hogy elhagyjam a kórházat, vagy pedig meg kell szöknöm. Nem szállok fel azoknak a kocsijára, akik azért jönnek, hogy megöljenek.

Az orvos megláthatta félelemtől eltorzult ábrázatomat, és halkan azt mondta, hogy nincs ellenvetése, máris aláírja a papírt, hogy Fernando nagybátyám és jómagam elhagyhassuk a kórházat. Nagy titokban visszatértünk a Residencias Tequendama épületébe, és úgy döntöttünk, hogy másnap keressük fel a nagykövetséget.

Korán keltünk, és a 29. emeleti szobába mentünk Fernando nagybátyámmal, ahol a védelmünkre kirendelt ügynökök szállása volt. Üdvözöltem „A1”-et, és elmondtam neki, hogy kíséretre van szükségünk, mert az Egyesült Államok nagykövetségére megyünk.

– Mégis miért menne oda? – kérdezte ingerülten.

– Nem kell tudatnom magával, hogy miért megyek oda. Csak mondja meg, hogy ad-e védelmet, vagy fel kell hívnom a főállamügyészt, hogy elmondjam neki, nem hajlandó a védelmünket biztosítani.

– Ebben a pillanatban nincs elég emberünk, hogy odavigyük – felelte sértődötten az ügyészség alkalmazottja.

– Már hogy ne lenne elég embere, mikor egy állandó, negyven főből álló állami különítményre bízták a védelmünket egész nap, külön ide rendelt gépkocsikkal?

– Ha menni akar, akkor menjen, de én nem fogok vigyázni magára. És ha már itt van, legyen olyan kedves aláírni a papírt, amelyen lemond a védelemről, amit biztosítunk.

– Hozza a papírt, aláírom – feleltem.

„A1” átment egy másik szobába papírt keresni, amire írhatna, és mi kihasználtuk a pillanatot, hogy elhagyjuk a szállodát. Futva mentünk le, és taxiba szálltunk, amivel húsz perc alatt megérkeztünk az Egyesült Államok követségére. Ekkor, reggel nyolckor, már hosszú sor kanyargott a követség előtt, az utazni kívánók várakoztak vízumra.

Nagyon ideges lettem. Utat törtem magamnak az emberek között, azt hajtogatva, hogy másfajta ügyintézésre érkeztem. Mikor a beléptető kapuhoz értem, előszedtem a papírt, amelyen a három A szerepelt, amit Roberto diktált le nekem, és a sötét, páncélozott üvegre terítettem, hogy bentről láthassák.

Egy pillanat alatt négy termetes férfi került elő, és elkezdtek minket fotózni. Csöndben tűrtem, és pár perccel később az egyik, aki fotózott, odajött hozzám, és azt mondta, hogy kövessem.

Nem kérdezték a nevemet, nem kérték az irataimat, nem kutattak át, sőt még a fémérzékelőn sem kellett átmennem. Egyértelműnek tűnt, hogy a tripla A, amit Roberto nagybátyám adott meg nekem, egyfajta menlevél. Megijedtem. Talán ezért nem gondolkodtam azon, hogy mégis miféle szerződése lehetett édesapám testvérének az amerikaiakkal.

Épp le akartam ülni a várószobában, mikor megjelent egy majdnem teljesen ősz, komoly arcú, idősebb úriember.

– Joe Toft vagyok, az amerikai Kábítószer-ellenes Hivatal, a DEA latin-amerikai osztályának vezetője. Jöjjön velem.

A fogadószoba melletti irodába vezetett, és minden átmenet nélkül megkérdezte, hogy miért jöttem a nagykövetségre.

– Segítségért jöttem, mert az egész családomat megölik… Ahogy ön is tudja, azért jöttem, mert Roberto nagybátyám azt mondta, jöjjek, és mondjam el, hogy ő küldött.

– A kormányom semmiféle segítséget nem tud adni – mondta Toft szárazon és kimérten. – A legtöbb, amit tehetek, hogy ajánlok egy bírót az Egyesült Államokban, aki mérlegeli, hogy adjunk-e tartózkodási engedélyt önöknek, annak az együttműködésnek a függvényében, amire ön hajlandó.

– Együttműködésre miben? Még kiskorú vagyok.

– Pedig ön így is nagy segítségünkre lehet… információk terén.

– Információk terén? Mégis milyen információkra gondol?

– Olyanokra, melyek az édesapja nyilvántartásaira vonatkoznak.

– A halálával megölték a nyilvántartást.

– Nem értem – mondta Toft.

– Aznap, mikor önök részt vettek az édesapám meggyilkolásában… A nyilvántartás a fejében volt, és ő most halott. Mindent a fejében őrzött. Az egyetlen dolog, amit valaha is lejegyzett a nyilvántartásába, a noteszébe, azok csak az ellenséges Cali kartell kocsijainak a rendszámai, tagjainak a címe, de ez az információ már egy ideje a kolumbiai rendőrség kezében van.

– A bíró dönti el, hogy elfogadják-e vagy sem.

– Ez esetben nincs miről beszélnünk, uram, megyek is, köszönöm – mondtam a DEA igazgatójának, aki visszafogottan búcsúzott tőlem, és közben átnyújtotta személyes névjegyét.

– Ha valaha mégis eszébe jutna valami, majd hívjon fel.

Kérdések özöne kavargott bennem, mikor elhagytam a követség épületét. A váratlan és meglepő találkozás a kolumbiai és latin-amerikai DEA fejével nem javított már eddig is nehéz helyzetünkön, de igenis a felszínre hozott valamit, amiről eddig nem tudtunk: Roberto nagybátyám magas rangú kapcsolatait az amerikaiakkal, ugyanazokkal, akik három héttel korábban kínáltak fel ötmillió dollárt édesapám feladásáért, ugyanazokkal, akik a teljes harci gépezetüket Kolumbiába küldték, hogy levadásszák őt.

Felfoghatatlannak tűnt, hogy édesapám testvérének köze lehetne a legfőbb ellenségünkhöz. Ez a lehetőség aztán másfajta aggodalommal töltött el, mégpedig azzal, hogy Roberto, az Egyesült Államok és a los Pepes{1} szervezete esetleg összefogtak, hogy elkaphassák az édesapámat.

Egyáltalán nem látszottképtelen ötletnek. Valójában erről jutott eszünkbe egy eset, ami annak idején nem is tűnt fel, még akkor, amikor apám és vele mi is egy falusi házban rejtőztünk Belén hegyei között, Medellín 16. körzetében. Ekkor rabolták el váltságdíj ellenében unokatestvéremet, Nicolás Escobar Urquijót, Roberto fiát, akit 1993. május 18-án délután hurcolt el két férfi és egy nő. A Catíos-tanyáról vitték el, a Caldas és Amagá közötti útról, Antioquiában.

Mivel egy családtagunk figyelmeztető hívását követően különböző rejtekhelyeken bujkáltunk akkor, csak a hírekből értesültünk a történtekről. A legrosszabbtól tartottunk, mert a los Pepes már akkor megtámadta az Escobar és a Henao család több tagját is, annyira meg akarták találni édesapámat. Szerencsére csak egy kis ijedelem lett az esetből, mert öt órával később, úgy este tíz felé szabadon engedték Nicolást a medellíni Hotel Intercontinentalnál, és egy karcolás nem sok, annyi sem esett rajta.

Mivel minden egyes nappal egyre kevesebb kapcsolatunk maradt a világgal, ellenben egyre több nehézséggel kellett szembenéznünk, Nicolás elrablását gyorsan elfelejtettük, bár édesapámmal azért néha felmerült bennünk, hogy vajon hogyan szabadulhatott ki egy olyan emberrablás után, ami akkoriban egyet jelentett a halálos ítélettel.

Hogy menekült meg Nicolás? Mit adhatott cserébe, amiért a los Pepes emberei öt órával később elengedték? Lehet, hogy Roberto úgy döntött, lepaktál az ellenséggel a fia életéért cserébe?

Szövetségük tényének megerősítésére 1994 augusztusában került sor, nyolc hónappal azt követően, hogy az Egyesült Államok nagykövetségén jártam.

Akkor éppen édesanyámmal, a húgommal, Manuelával és a barátnőmmel, Andreával tartottunk a Nápoles-birtokra,{2} hogy megnézzük, mi maradt meg belőle. Engedélyünk volt az ügyészségtől, hogy odautazzunk, édesanyámnak ugyanis találkoznia kellett egy nagyhatalmú, helyi bandavezérrel, hogy átadhassa neki édesapám bizonyos vagyontárgyait.

Egyik délután, mikor éppen a régi leszállópályán sétáltunk, Alba Marina Escobar nagynéném hívott minket, és azt mondta, hogy még aznap este beszélni akar velünk, nagyon sürgős dologról van szó.

Azonnal igent mondtuk rá, hiszen a „sürgős” szót használta, ami a családi nyelvezetben annak a fedőszava volt, hogy „valaki életveszélyben van”. Még aznap este megérkezett a birtokra, csomagok nélkül. A gondnok házában vártunk rá, ez az egyetlen épület élte csak túl a fosztogatást és a háborút.

Az Ügyészség és a Sijin emberei, akik a biztonságunkról gondoskodtak, a házon kívül várakoztak, mi pedig az ebédlőbe mentünk, ahol a nagynéném megevett egy jó tál sancocho levest. Majd azt javasolta, hogy csak édesanyám és én hallgassam meg a mondandóját.

– Roberto üzenetét hozom nektek.

– Mi történt, nagynéni? – tudakoltam idegesen.

– Nagyon elégedett, mert lehetőség nyílt rá, hogy megkapjátok a vízumot az Egyesült Államokba.

– Nagyszerű, és hogyan tudta ezt elérni? – kérdeztük, és nyilván észrevette, mennyire megváltozott az arckifejezésünk.

– Azért nem holnapután kapjátok meg. Előtte meg kell tenni valamit – mondta, és valahogy bizalmatlanságot keltett bennem az, ahogy kiejtette a mondatot. – Nagyon egyszerű… Roberto beszélt a DEA-val, és kértek tőle egy szívességet a vízumaitokért cserébe. Csak annyit kell tennetek, hogy írtok egy könyvet, egy tetszőleges témáról, annyi a kikötés, hogy említsétek meg édesapádat és Vladimiro Montesinost, a perui Fujimori hírszerzésének főnökét. És azt is meg kell írnod, hogy láttad őt itt, a Nápoles-birtokon édesapáddal beszélgetni, és hogy Montesinos repülőn érkezett. Ezentúl arról írtok a könyvben, amiről csak akartok.

– Ez azért nem olyan nagyon jó hír, nagynéném – szakítottam félbe.

– Már hogy ne lenne, talán nem akarjátok a vízumot?

– Az egy dolog, ha a DEA valami olyasmit akar hallani tőlünk, ami igaz, és aminek az elmondása így nem problémás, és megint más dolog, ha azt kérik, hogy hazudjunk, mégpedig azért, hogy ilyen hatalmas kárt okozzunk.

– Igen, Marina – szólalt meg anyám is –, nagyon kényes dolgot kérnek tőlünk, mert hogyan tanúskodhatnánk valami olyasmiről, ami meg sem történt!?

– Ugyan már, ki érdekel az? Talán nem akarjátok a vízumot? Ha nem is ismeritek Montesinost meg Fujmorit, akkor mégis mit számít, ha ezt mondjátok? Mármint ha békében szeretnétek élni. Azt mondják, hogy a DEA ettől nagyon elégedett lenne, és hogy senki sem zavarna titeket többé az Egyesült Államokban. Azt is felajánlották, hogy átvihettek pénzt, és gond nélkül elkölthetitek ott is.

– Marina, nem szeretnék újabb problémákat, amelyek abból adódnak, hogy hamisan tanúskodom.

– Szegény Roberto testvérem minden erejével segíteni próbál nektek, és amikor végre elér valamit, akkor rögtön nemet mondotok.

Alba Marina még aznap este távozott a Nápoles-birtokról, vérig sértve.

Pár nappal a találkozó után, mikor már ismét Bogotában voltam, érkezett egy telefonhívás. Hermilda nagymama volt az New Yorkból, ahol Alba Marinával sétálgatott éppen. Miután elmagyarázta, hogy turistaként utazott ki, megkérdezte, hogy hozzon-e nekem valamit. Teljes naivitással, mert még mindig nem értettem, hogy mit is jelent a tény, hogy a nagymamám már abban az országban van, megkértem, hogy vegyen nekem több üveg parfümöt egy olyan márkából, amit Kolumbiában nem lehetett beszerezni.

Döbbenten tettem le a telefont. Hogyan lehetséges, hogy a nagymamám, csupán hét hónappal édesapám halála után az Egyesült Államokba utazzon, főleg mert ekkor én még úgy tudtam, hogy az egész Escobar és Henao családtól megtagadták a vízumot?

Már több olyan esemény is történt, amely mind az sugallta, hogy rokonaimnak köze van édesapám ellenségeihez. Mi viszont az életünkért küzdöttünk, ezért nem ástunk a dolog mélyére, csak a gyanú ébredt fel bennünk.

Mindez régen történt, azóta már Argentínában éltünk, véget értek a száműzetés keserű évei, mikor teljes döbbenettel láttuk a híradóban, ahogy Peru elnöke, Alberto Fujimori Japánba menekül, és faxon nyújtja be a lemondását.

Fujimori meglepetésszerű lemondására tíz év kormányzás után, egy héttel azt követően került sor, hogy a Cambio című újság lehozott egy interjút, amelyben Roberto azt állította, hogy édesapám egymillió dollárral járult hozzá Fujimori legelső, 1989-es elnöki kampányához.

Azt is elmondta, hogy a pénzt Vladimiro Montesinoson keresztül küldte el, aki szerinte többször is felkereste a Nápoles-birtokot. Nagybátyám állítása szerint Fujimori azt az ígéretet tette, hogy győzelme esetén édesapám az országán keresztül szállíthatja a drogot. Az interjú végén azt is elmondta, hogy erre nincsenek írásos bizonyítékai, hiszen a maffia soha nem hagy nyomokat az illegális üzleteiről.

Hetekkel később pedig már kapható is volt a Mi hermano Pablo (Testvérem Pablo) című könyv, szerzője Roberto Escobar, terjedelme 186 oldal, megjelent a Quintero Kiadó gondozásában, amelyben úgyszintén említésre kerül édesapám kapcsolata Montesinossal és Fujimorival.

Két fejezeten keresztül meséli el Roberto Montesinos látogatását a Nápoles-birtokon, azt, hogy droggal kereskedett édesapámmal, a Fujimori kampányra szánt egymillió átadását, beszámol az új elnök telefonhívásairól, melyekre megválasztása után került sor, és melyekben megköszönte a segítséget, illetve gazdasági segítségért cserébe felajánlja együttműködését. Egy mondat felkeltette az érdeklődésemet: „Montesinos tudja, hogy én tudom. És Fujimori tudja, hogy én tudom. Ezért kellett elbukniuk mind a kettejüknek.”

Roberto sok jelenetet elmesélt, hogy bizonyítsa, jelen volt, viszont édesanyám és jómagam sosem hallottuk vagy láttuk, hogy ez így lett volna.

Nem tudom, hogy ugyanarról a könyvről beszélünk-e, amit korábban nekünk ajánlott fel az Egyesült Államok a vízumért cserébe. Az egyetlen bizonyosságot az egész történetről 2013 telén nyertem, azt is véletlenszerűen, egy külföldi újságíró hívása által, akinek párszor beszéltem a gyanúmról.

– Sebas, Sebas, el kell mondanom valamit, ami épp most történt, nem várhattam vele holnapig!

– Mesélj csak, mi történt?

– Éppen most vacsoráztam két régi DEA-ügynökkel Washingtonban, akik részt vettek édesapád üldözésében. Azért ültem le velük, mert szeretném őket összehozni veled egy tervezett amerikai tévésorozat keretében, mely édesapád életéről és haláláról szólna.

– Rendben, és mi történt? – érdeklődtem.

– Sokat tudnak a témáról, és megfelelőnek láttam a pillanatot, hogy megemlítsem nekik a teóriádat a nagybátyád árulásáról, amiről annyit beszéltünk korábban. Igazad volt! Alig hittem nekik, mikor elmondták, hogy a nagybátyád tevőlegesen részt vett az öreged halálában!

– Látod már, hogy igazam volt? Máskülönben hogyan tudnád megmagyarázni, hogy Pablo Escobar egész családjából csak mi lettünk száműzöttek? Roberto mindig is nyugalomban élt Kolumbiában, ahogy a nagynénéim is, senki sem bántja vagy zaklatja őket.

2

De hová tűnt a pénz?

Miközben 1993 decemberében éppen visszafelé tartottunk a Residencias Tequendamába, miután fájdalmas és kényelmetlen utazást tettünk Medellínbe, hogy eltemessük édesapámat, arra a szilárd elhatározásra jutottunk, hogy amennyire csak a körülményeink engedik, normális életet szeretnénk élni.

Édesanyám, Manuela és jómagam épp akkor éltük át addigi életünk legtragikusabb napját, hiszen nem csupán a családfő erőszakos halála miatt éreztük lesújtva magunkat, hanem a temetés is megrázónak bizonyult.

Mégpedig azért, mert pár órával azután, hogy a nemzeti Ügyészség vezetője, Ana Montes felhívott minket, és személyesen is megerősítette a hírt, hogy édesapám meghalt, mi tárcsáztuk a medellíni Campos en Paz temetőt, ők viszont megtagadták tőlünk a temetési szertartás elvégzését. Ugyanez történt volna akkor is, ha a Jardines de Montesacro temetőt tárcsázzuk, ha nem az akkori ügyvédünk, Fracisco Fernández családja a temető tulajdonosa.

Ebben a temetőben Hermilda nagymamámnak két megváltott helye volt, és úgy döntöttünk, oda temetjük édesapámat és Álvaro de Jesús Agudelót, más néven „Limónt”, az utolsó testőrt, aki még vele maradt, és a halálba is elkísérte.

Miután megtárgyaltuk, hogy milyen veszélyekkel járhat, ha elmegyünk a temetésre, életünkben először szegtük meg apám régi parancsát: „Mikor meghalok, ne menjetek el a temetésre, mert ott történhet majd valami.” Még azt is hozzáfűzte, hogy virágokat se vigyünk, és ne is látogassuk a sírját.

Anyám mégis úgy határozott, hogy Medellínbe megyünk, „Pablo akarata ellenére is”.

– Akkor menjünk, és ha meg akarnak ölni minket, legyünk ott mindannyian – mondtam, és kibéreltünk egy kisrepülőt, hogy Medellínbe utazhassunk a két testőr társaságában, akiket az ügyészség biztosított.

Miután leszálltunk az Olaya Herrera reptéren, és áttörtük magunkat az újságírók ostromgyűrűjén – akik az életüket kockáztatva még azelőtt átszaladtak a gép előtt, hogy az végleg megállt volna –, Manuelát és édesanyámat egy piros, engem és a barátnőmet pedig egy fekete terepjáró várt.

Mikor a temetőhöz értünk, kellemesen meglepődtem az összegyűlt tömegen. Tanúja lehettem, hogy az egyszerű emberek milyen alázatosan szerették édesapámat, és mélyen megindított, amikor felcsendült ugyanaz a kántálás, amit akkor hallhattam, ha focipályákat vagy egészségügyi intézményeket adott át a legelmaradottabb területeken: „Pablo, Pablo, Pablo.”

Tucatnyian vették körbe a piros terepjárót, és erőszakosan lökdösték, miközben a temetés helyszínére tartott. Az ügyészség egyik embere aggódva kérdezte, hogy ne szálljon-e ki, de úgy éreztem, hogy valami rossz történhet, és az mondtam neki, hogy visszamegyünk a temető adminisztratív épületéhez, hogy ott várjuk be édesanyámat és a húgomat. Ebben a pillanatban ugyanis eszembe jutott édesapám figyelmeztetése, és úgy döntöttem, jobb kissé meghátrálni.

Beléptünk az irodába, és pár pillanaton belül egy pánikba esett titkárnő jelent meg, aki sírva mondta, hogy most jelentettek be telefonon egy merényletet. Kifutottunk, visszapattantunk a fekete terepjáróba, és ott várakoztunk, míg mindennek vége nem lett. Ott voltam, körülbelül harminc méterre, mégsem tudtam részt venni a temetésen, nem köszönhettem el édesapámtól.

Nem sokkal ezután édesanyám és Manuela is megérkezett, és visszatértünk a repülőtérre, onnan pedig Bogotába. Úgy éreztem, kudarcot vallottam, megszégyenítettek. Emlékszem, már csak néhány méterre voltunk a hoteltől, mikor megálltunk a pirosnál. Odakint, a páncélozott ablakokon kívül egy férfit láttam, aki harsányan nevetett a járdán, de aztán azt is észrevettem, hogy mind a négy végtagja hiányzik. Ez a kegyetlen látvány azt juttatta eszembe, hogy ha az a nyomorék ember képes még nevetni, akkor én milyen jogon érzem magam ilyen pocsékul. Az ismeretlen arca örökre emlékezetembe vésődött, mintha csak Isten akart volna így megerősíteni a hitemben.

Amikor visszaérkeztünk a Residencias Tequendama épületébe, ráébredtünk, hogy a nyugalom, amit édesapám halála után kerestünk, tiszavirág-életű volt csupán, és hamar visszacsöppentünk a szürke hétköznapokba. Mintha nem lett volna elég, hogy édesapám halála mély fájdalommal töltött el minket, a titkos ügynökök és a tucatnyi ránk leselkedő újságíró folyamatos jelenléte egyfolytában azt sugallta, hogy viharos időkre készülhetünk a bogotái hotelbe zárva.

És szinte ugyanabban a pillanatban kellett szembesülnünk azzal a rémálomszerű helyzettel, hogy nincs semmi pénzünk. Édesapám meghalt, és nem volt kihez fordulnunk segítségért.

November 29-e óta a borsos árú bogotái apartmanhotelben szálltunk meg, amikor visszatértünk sikertelen németországi utunkról. Hogy csökkentsük a minket fenyegető veszélyeket, az egész 29. emeletet kibéreltük, pedig valójában csak öt szobát foglaltunk el. December közepén az anyagi helyzetünk még tovább súlyosbodott, amikor megjött a számla a hoteltől a szállásról és étkezésről, ami meglepetésünkre a védelmünkre kirendelt állami testület teljes fogyasztását is tartalmazta.

Csillagászati összeg volt eza biztonságunk felett őrködők túlzásba vitt étel- és italfogyasztásnak köszönhetően. Garnélát, langusztát, mindenféle tenger gyümölcsét, válogatottan finom húsokat, illetve likőröket, főleg pedig drága whiskyket rendeltek maguknak. Úgy tűnt, tényleg csak a legdrágább ételeket és a legmárkásabb italokat kérték a szobaszerviztől, semmi mást.

Kifizettük a számlát, de a pénz hiánya miatti aggodalmunk minden pillanattal egyre mélyült, és semmilyen megoldást sem találtunk ennek megoldására. Egészen addig, míg egyik nap meg nem érkeztek a hotelbe nagynénéim, Alba Marina, Luz María és a férje, Leonardo, valamint három gyermekük, Leonardo, Mary Luz és Sara. Bár hónapok óta nem láttuk egymást, és viszonyunk eléggé távolságtartó volt, most nagyon jólesett ez a látogatás.

A húgomnak végre volt kivel babáznia, legalább egy éve élt már bezártságban, nem nézhetett ki az ablakon, azt sem tudta, hol van, és senki sem magyarázta el neki, hogy miért, de minden pillanatban legalább húsz fegyveres tartózkodott a közelében, mintha csak háborúra készülnének.

Az ebédlőasztalhoz ültünk le, és miután felidéztük az elmúlt hetek eseményeit, édesanyám megemlítette az anyagi helyzetünk miatt érzett nyugtalanságát. Jó darabig beszélgettünk erről, és édesapám családjának megértő és nagylelkű hozzáállása miatt arra gondoltam, talán Alba Marina lenne a megfelelő személy arra, hogy elhozza azt a bizonytalan mennyiségű dollárösszeget nekünk, amit édesapám a kék háznál rejtett el, két különböző helyre. Úgy éreztem, eljött a pillanat ennek az összegnek a visszaszerzésére, hogy egy kicsit fellélegezhessünk.

Leültem a mellette álló székre, és mielőtt még megkértem volna, eszembe jutott, hogy a lakrész, ahol megszálltunk,
a kormányerők megfigyelése alatt áll, akik nemcsak a telefonokat hallgatják le, hanem egészen biztosan a teljes lakást bepoloskázták. Sokáig és kitartóan kerestem ezeket az eszközöket: szétszereltem lámpákat, telefonokat, bútorokat, még a konnektorokba is belenyúltam, de ezzel csak annyit értem el, hogy rövidzárlatot okoztam az egész lakásban.

Úgy döntöttem, hogy fülébe súgom a titkomat, de előbb még bekapcsoltam a tévét, jó hangosra állítottam, és elmeséltem neki, hogy amíg a kék házba zárva fuldokoltunk, édesapám egyik este úgy döntött, hogy számba veszi anyagi helyzetét. Mikor a többiek már aludtak, elvezetett a lakás két pontjára, egyik a kémény melletti szobában volt, a másik pedig a világítóudvaron, egy vastag fal mögött, ahol két titkos mélyedést alakíttatott ki. Megmutatta a két páncélládát, ahova a készpénzt rejtette, és azt mondta, hogy rajta és rajtam kívül csak „el Gordo” ismeri ezt a rejtekhelyet. Még hozzátette, hogy sem anyukám, sem a húgom nem tudhat erről, és még kevésbé a saját testvérei.

Édesapám szerint – folytattam a mesét, miközben nagynéném figyelmesen hallgatott –, a két széfben elegendő pénz van ahhoz, hogy megnyerjük a háborút, és anyagilag rendbe jöjjünk. Ehhez viszont, figyelmeztetett, jól kell gazdálkodni vele. Azt is elmondta nekem, hogy nem sokkal korábban hatmillió dollárt juttatott a testvérének, Robertónak, hármat a börtönbeli költségekre, a maradék hármat pedig azért, hogy őrizze meg számunkra megtakarításként. Mondandóját azzal fejezte be, hogy bármi is történne, Roberto egyértelmű utasítást kapott arra, hogy ezt az összeget nekünk átadja.

Befejeztem az emlékezést, és rögtön a lényegre tértem:

– Nagynéni, el mernél menni Medellínbe, a háború közepén, és elhoznád nekünk a pénzt a két széfből? Nincs más, akitől szívességet kérhetnénk, és lehetetlen odamennünk.

Ő, aki mindig is kezdeményező kedvű ember hírében állt, azonnal igent mondott. Így aztán felfedtem előtte a pontos helyet, ahol a két széf rejtőzött a kék házban, és azt tanácsoltam neki, hogy senkinek se szóljon erről, egyedül menjen oda, éjszaka, lehetőleg ne a saját kocsijával, és figyeljen arra is, hogy sokat keringjen összevissza, mielőtt a rejtekházhoz érkezne, és végig figyelje a visszapillantó tükröt, nehogy kövesse valaki. Végül pedig fogalmaztam egy rövid levelet, amiben közöltem „el Gordóval”, hogy a nagynénémet feljogosítom a pénz átvételére.

Miután befejezettnek tekintettem az utasításokat, megkérdeztem, hogy nem fél-e, amiért el kell mennie a pénzért.

– Engem nem izgat… én elmegyek érte, bárhol legyen is – mondta nyomatékosan.

Nagynénén három nappal később érkezett vissza, és amikor belépett a hotelszobába, bizony nem volt a legjobb bőrben. Úgy köszönt, hogy közben végig a padlót bámulta, és én rögtön arra gondoltam, hogy történhetett valami a pénzzel. Elkértem a 29. emelet egyik üres szobájának a kulcsát, és négyszemközt beszéltem vele.

– Juan Pablo, a házban, ahol „el Gordo” tartózkodik, csak néhány dollár volt, semmi más – mondta egy szuszra.

Percekre elnémultam, és utána is csak döbbent dünnyögésre futotta tőlem. Kezdetben elhittem, amit mond, és haragomat „el Gordóra” irányítottam, a pénz őrzőjére, aki biztosan addig kutakodott, míg meg nem találta a pénzzel teli széfeket.

Kétségek rohantak meg a pénz eltűnése miatt, de csöndben kellett maradnunk, mert nem tudtuk megcáfolni nagynéném verzióját. Addig még nem volt merszem bizalmatlannak mutatkozni vele szemben, és nem is lett volna mit mondanom, mert általában úgy tapasztaltam, hogy hűséges volt édesapámhoz.

Mindent egybevetve, a pénzügyi problémáink még korántsem oldódtak meg az apai nagybátyáimmal.

1994 márciusának idusán, három hónappal azután, hogy a Residencias Tequendamába érkeztünk, kibéreltünk egy nagy, kétszintes lakást Santa Ana kerületében, azzal a céllal, hogy addig is csökkentsük a kiadásainkat, míg megoldjuk a pénzügyi problémáinkat.

Akkoriban nemcsak a pénzhiánytól szenvedtünk, de az életünk is veszélyben forgott, ezért vigyáztak ránk a Dijin, a Sijin, a DAS és az ügyészség biztonsági emberei.

Sietségünkben elveszettnek tekintettük a medellíni pénztartalékokat, és inkább úgy határoztunk, hogy a nagybátyáimtól kérjük el a hárommillió dollárt, amit édesapám adott át Robertónak, és amit nekünk szánt, a családjának.

Úgy képzeltük, hogy már a jó részét elköltötték a pénznek. Igényünkre elég hamar megérkezett a válasz. A nagymamám, Hermilda kapta a feladatott, a nagybátyáim és nagynénéim, vagyis Gloria, Alba Marina, Luz María és Argemiro társaságában, akik egyik délután felkerestek minket a Santa Ana negyedben bérelt lakásunkon.

Azért, hogy a földszinten állomásozó ügynökök ne hallhassák beszélgetésünket, felmentük az emeletre, édesanyám szobájába.

Több, füzetből kitépett lapot szedtek elő, mintha csak egy bolt könyvelését terítenék ki, amin megjelentek az utóbbi hónapok kiadásai: háromszázezer dollár a nagynéném, Gloria új lakásának berendezésére, számtalan kifizetés Abel nagyapám számára, aztán a házvezetők bérére, a kocsik javíttatására. Több autót el is koboztak tőlük, és ezek helyett újakat kellett venni.

Vagyis az egész hosszú listával Roberto csak azt akarta igazolni, hogy mire szórta el a teljes összeg hatvanöt százalékát, vagyis azét az összegét, melyet édesapám megőrzésre adott át neki. Azaz Roberto csak a maradék összeget volt hajlandó elismerni.

Dühösen vontam őket kérdőre a legtöbb tétel kapcsán, amelyeket indokolatlan pazarlásnak találtunk. Főleg a Gloria lakásába vásárolt bútorok árát firtattam, ő viszont erre dühbe gurult, és azt kérdezte, hogy neki talán nincs-e joga pótolni mindazt, amit a háborúban elvesztett? A hisztérián túl azonban kitűnt, hogy rosszul tüntették fel az összegeket, mert lehetetlen, hogy a lakás berendezése többe kerüljön, mint maga az ingatlan. Alba Marina is csatlakozott a vitához, és ironikusan állapította meg, hogy Roberto nem élelemre költötte el a pénzt.

A találkozó a nagymamámmal és a nagynénéimmel elég rosszul végződött, hiszen közöltem velük, hogy nem igazán győztek meg ezzel a „vidám” kimutatással. Világos volt, hogy az elköltött pénzt már sosem látom viszont. Azon gondolkodtam, mit is tehetnék, és eszembe jutott, hogy már hetek óta fenyegetéseket kaptunk a különböző fegyházakból, attól a körülbelül harminc embertől, akik édesapámnak dolgoztak, és a halálát követően sorsukra maradtak. Ezért aztán megkértük Robertót, hogy ezzel a pénzzel segítse ezeket a fiúkat és a családjukat.

Számításaim szerint az összeg, ami még Robertónál maradt, úgy egy évre lehetett elegendő. Kötelezettségvállalás volt ez azok iránt, akik elkísérték apámat a háborúba, és ezért letartóztatták őket, majd hosszú büntetésüket töltötték valamelyik fegyházban. Apám mindig is azt mondta, hogy az embereket nem lehet sorsukra hagyni egy börtönben, mert éppen ott szorulnak leginkább segítségre. És láttam is, hogy ahányszor azt mondták neki: „Főnök, X. Y elesett”, ő ügyvédeket küldött az illető védelmére, a családnak pedig pénzt juttatott. Édesapám így gondoskodott azokról, akik segítették gonosztettei elkövetésében.

Ha azonban valami rosszul indul, az általában rosszul is végződik, a pénz felhasználása csak újabb fejfájást okozott nekünk, valamint rohamosan tovább rontotta a családtagjainkkal ápolt, amúgy sem túl rózsás kapcsolatunkat.

Hetekkel a mozgalmas találkozót követően olyan híreket kaptunk bizonyos börtönökből, melyek ismét csak aggodalommal töltöttek el minket. Az egyik történet arról szólt, hogy Hermilda nagyanyám meglátogatott több elítéltet is, akik egykor apámnak dolgoztak, és azt mondta nekik, hogy a pénz, amit kapnak, Robertótól származik.

Kötelességemnek éreztem, hogy levelet küldjek több börtönbe is, amelyekben elmondom az igazat, és arra kérem őket, hogy adják tovább a hírt a többieknek, hogy Pablo fia és felesége kérte arra Robertót, hogy segítse a bebörtönzötteket. Tudtuk, hogy Robertót csak azzal tudjuk a pénz visszaszolgáltatására kényszeríteni, ha felszólítjuk, hogy ossza szét a rabok között.

Közben viszont, amint számítani lehetett rá, egyre több problémánk lett azokkal a bűnözőkkel is, akik édesapámnak dolgoztak, mert náluk is elapadt a pénzforrás, amit Roberto szokott küldeni. Nyugtalanul hívtam fel tehát, hogy kérdőre vonjam, és gátlástalanul mondta, hogy a pénzből csak öt hónapra futotta.

Az első üzenet, ami édesapám régi bérgyilkosainak az elégedetlenségére utalt, végül 1994 áprilisának a végén érkezett meg, amikor levelet kaptunk, amelyben közülük többen is arról panaszkodtak, hogy már egy hónapja nem érkezett anyagi segítség, és nem tudják eltartani a családjukat, nem tudják fizetni az ügyvédi költségeket, pedig ők tényleg mindent megtettek „a Patrónért”, vagyis a Főnökért, és milyen hálátlanok is vagyunk, mert Roberto elmondta nekik, hogy nem szándékozunk több pénzt küldeni.

Mivel a levél burkolt fenyegetést is tartalmazott, küldtem egy választ, amelyben elmagyaráztam, hogy a pénz, amit eddig kaptak, nem a nagybátyámé, hanem az apámé volt: „Az összes fizetés, az ügyvédi költségek, az ételrevaló, ami eddig folyamatosan érkezett, mind édesapámtól származott, és nem Robertótól. Fontos, hogy ez teljesen világos legyen. […] Nem a mi hibánk, hogy Roberto pénze elfogyott. Mikor tudatták velünk, hogy a pénz elfogyott, azt mondták, hogy bizonyára Gloria néném költötte el, de soha nem tisztázták, hogy kihez is került ez az összeg.”

Roberto bizonyára értesült a dologról, mert pár nappal később küldött egy levelet édesanyámnak, anyák napjára. A kézzel írt szöveg magán viselte a decemberi levélbombás támadás nyomait, melynek áldozatául esett. „Tata, nem vagyok már ugyanaz, aki korábban voltam; roppant lehangolttá tesz mindaz, ami történik, és annak ellenére, hogy javult egy kicsit az állapotom, már ötödik hónapja szenvedek amiatt, ami a testvéremmel és velem történt. Ne hallgass a pletykákra, hiszen rengetegen vannak, akik nem szeretnek minket. Sok mindenről szeretnék beszélni veled, de nagyon nyomaszt az állapotom.”

A medellíni kartell rabjainak az ellátmányáról szóló családi vita híre eljutott Iván Urdinola fülébe is, aki a norte del Valle egyik kartelljének a kápója, és akivel édesanyám találkozott néhány alkalommal a Modelo de Bogotá fegyházban.

A nevével ellátott fejléces papíron érkezett egy levél Iván Urdinolától, melyben arra kéri édesanyámat, szívélyesen, ám ellentmondást nem tűrő hangon, hogy legyen szíves, öntsön tiszta vizet a pohárba: „Asszonyom, jelen levél azért íródik, hogy legyen szíves tisztázni a félreértéseket, melyek az Escobar családban uralkodnak, hiszen ezek a fiúk nem hibásak Roberto problémáiért. Kérem, működjön együtt a fiúkkal, és tisztázza számukra a helyzetet, ezt talán ön teheti meg a legkönnyebben, hiszen ön van a legközelebb a fejhez. Amíg ez nem történik meg, újabb kellemetlenségekre számíthat, ezért menjen el a Cali drogkartellel szervezett találkozóra, hogy véget érhessen ez az ügy.”

A bajok azonban még ezzel sem értek véget. 1994. augusztus 19-én reggel az ágyamon hevertem, mikor egy olyan faxüzenet érkezett, amitől teljesen lefagytam. A korábban az édesapámnak dolgozó „fiúk” közül többen küldték ezt az üzenetet, akik most mind az itagüí fegyházban töltötték börtönbüntetésüket, és komoly vádpontok szerepeltek benne Roberto nagybátyámmal szemben:

„Victoria asszony, üdvözöljük önt, és kérjük, adja át üdvözletünket Juanchónak és Manuelának is. Azért írunk, hogy tisztázzunk bizonyos híreszteléseket Roberto Escobar úrral kapcsolatban, mert rájöttünk, hogy azért küldte ide Gloria testvérét, hogy „besározza” előttünk Juanchót.

Szeretnénk tájékoztatni, hogy Roberto azt mondta, hogy ha nem vonnak vissza bizonyos kijelentéseket, akkor ő továbbra is így fog viselkedni. Szeretnénk világossá tenni az álláspontunkat: itt senki sem dől be ezeknek a hazugságoknak és visszaéléseknek, mi senkivel sem akarunk konfliktust, csak békében szeretnénk élni.

Ha Roberto véghezviszi ezt, azt a maga feje szerint és a maga kockázatára teszi, mert tőlünk aztán egyik oldal sem tud meg semmit, mert ha hűek voltunk az úrhoz, akkor magához is hűek vagyunk.”

Az üzenetet sokan írták alá: Giovanni vagyis „la Modelo”, „Comanche”, „Misterio”, „Tato” Avendaño, „Valentín”, „la Garra”, „Icopor”, „Gordo Lambas” és William Cárdenas.

Miután végigolvastam, hogy kik is írták alá ezt az üzenetet, aggódni kezdtem, és úgy döntöttünk, tájékoztatjuk De Greiff államügyészt, hogy megakadályozza a nagybátyám által előkészített átverést. Ügyvédünk, Fernández társaságában fogadott engem, és tudattam vele nyugtalanságom okát, mert kétségtelenül folyamatban van egy terv, melynek célja az én börtönbe juttatásom. Azt is tudattam az ügyésszel, hogy néhány rab, akik nem írták alá az üzenetet, és akik az itagüí fegyházban töltik a büntetésüket – név szerint Juan Urquijo és „Ñeris” –, Robertóval léptek szövetségre ebben a bűnügyben, amiben még édesapám feltételezett, drogkereskedelemmel kapcsolatos tartozásait is megpróbálják behajtani rajtunk.

Roberto nem várta ki, hogy kellőképpen erősek és bátrak legyünk ahhoz, hogy szembeszálljunk vele, és sarokba szorítva érezte magát, mikor minden börtönnel tudattuk, hogy nála van a pénz – az apám pénze –, ami az elítélteknek járna. Nem volt más választásom, mint elhajolni a kövek elől, melyeket ő dob rám.

Még arra sem maradt időnk, hogy kikecmeregjünk ebből a válságos helyzetből, mikor történt valami, amire nagyon is illett az ősi mondás, hogy a hazug embert hamarabb utolérik, mint a sánta kutyát.

1994 szeptemberében, egyik este, úgy tizenegy körül
a Santa Anában bérelt lakásunk portájáról felcsöngetett a Sijin egyik ügynöke, hogy érkezett egy úr, aki az „el Gordo” művésznévvel azonosította magát, és aki engem akar látni, viszont nem hajlandó átadni az igazolványát, sem pedig megadni a valódi nevét, pedig ez az előfeltétele annak, hogy bárkit beengedjenek hozzánk.

A rendőr hajthatatlanak bizonyult, és ezt csöppet sem tartottam furcsának, hiszen azok, akik az Altosban, majd pedig a Residencias Tequendama épületében és most itt védtek minket, egyben titkos ügynökök is voltak, és próbálták azonosítani az általuk keresett személyeket, akik kapcsolatban állhattak velünk.

Nagyon meglepődtem, hiszen nem másról volt szó, mint a széf őrzőjéről, akiről azt feltételeztem, hogy elrabolta édesapámnak a kék házban elrejtett dollárjait. „Ha már olyan szemtelen, hogy ezen az órán érkezik, akkor legalább megkérdezem a pénz dolgában” – gondoltam. Egy rövid vitát követően sikerült meggyőznöm a Sijin ügynökét, hogy engedje fel „el Gordót” papírok nélkül is, és én vállalom a felelősséget a találkozóért.

Ahogy az ajtóhoz ért, ahol én vártam rá, „el Gordo” átölelt, és sírni kezdett.

– Juancho, testvérem, mekkora öröm látni téged.

Nem tudtam palástolni megdöbbenésemet, mert az ölelés és a könnyek is őszintének és nemesnek tűntek, semmifajta rosszindulatot nem tudtam felfedezni benne. Aztán meg ugyanolyan jótét léleknek és alázatosnak tűnt, mint korábban, ugyanúgy egyszerű ruhát hordott, és kopott tornacipőt. Nem úgy nézett ki, mint aki pár hónapja kirabolta a dollárkötegekkel teli rejtekhelyeket. Vajon miért keresne fel minket, ha egyszer már megoldotta az életét az elrabolt pénzzel?

Miután alaposan megnéztem magamnak, és a szemem sarkából kifürkésztem az arcát, majd bizalmatlanul végighallgattam, hogy mi történt vele azóta, amióta édesapám és mi elhagytuk a kék házat 1993 novemberében, arra a megállapításra jutottam, hogy ez még mindig ugyanaz a hűséges ember, akit korábban ismerhettünk meg benne.

Miután perceken keresztül beszélgettünk a második emeleti erkélyen, ahol senki sem hallhatott minket, elérkezettnek láttam a pillanatot, hogy megkérdezzem az eltűnt pénzről.

– Gordo, mondd csak, mi történt a széffel, ami ott volt a kék házban? Fogadtad a nagynénémet? Mi történt a pénzzel?

– Juancho, fogadtam a nagynénédet az utasításaiddal. Mikor átadta nekem az üzenetet, elmentünk a két rejtekhelyhez, előszedtük a két ládát, és segítettem neki bepakolni mindent a kisteherautó csomagtartójába, amivel érkezett. Utána nem hallottam felőle semmit. Én csak azért jöttem el, hogy üdvözöljelek titeket, hogy megtudjam, hogy vagytok, mert nagyon szeretlek titeket, és szeretném tudatni, hogy rendelkezésetekre állok.

– Az a helyzet, hogy állítása szerint csak néhány dollár volt a széfekben.

– Ez szemenszedett hazugság! Én segítettem neki a kocsihoz cipelni azt a rengeteg pénzt. A kisteherautó annyira tele volt pénzzel, hogy a hátsó kerekeken meglátszott a súly. Esküszöm, hogy a nagynénéd mindent elvitt. Ha gondolod, itt maradok, amíg felhívod, hogy az arcába mondhassam ezt – mondta félig sírva.

– Gordito, kérlek, bocsásd meg a bizalmatlanságomat, de annyira hihetetlennek tűnik számomra mindez, ugyanakkor elhiszem, amit mondasz, és nem csodálkozom rajta, hogy a nagynéném képes volt ilyesmire.

3

Béke a kartellekkel

A hír, hogy Fabio Ochoa Restrepo, a híres lótartó felkeres minket a Residencias Tequendama épületében 1993. december 3-ának delén, kirángatott minket a szomorúságból és bizonytalanságból, amibe alig negyvennyolc órával édesapám Medellínben bekövetkezett halála után merültünk mindannyian. Már a nyolcvanas évek vége óta ismertük őt.

Engedélyeztem a belépését, mégis amikor teljes valójában is felbukkant az ajtónkban, bizony leesett az állunk, mert legalább tucatnyi edényt cipelt magával, ami mind tele volt étellel. Úgy nézett ki, mintha teljes egészében felpakolta volna az Antioquia egyik csücskében, az északi autópályánál, Bogotában, a Margarita del 8 elnevezésű birtokán található éttermét. Körülbelül százötven adag ételt hozott magával Antioquia jellegzetes főztjéből, a bandeja paisából, ami nemcsak a család számára bizonyult elegendőnek, de jutott belőle a katonáknak, a rendőröknek, a DAS nyomozóinak és a CTI, a Dijin és a Sijin ügynökeinek is, akik ránk vigyáztak. Tipikus, az antioquiaikra jellemző eltúlzott gesztus volt ez a részéről, de nagyon jólesett nekünk abban pillanatban.

A babból, kukoricakenyérből, darált húsból, kolbászból, töpörtyűből, tojásból és húsból álló lakoma jó hír volt, amit az Ochoák édesapja hozott nekünk. De minden jó dolog hamar véget ér, ezért hajnali öt körül nyugodt, mégis súlyos hangon közölte velünk, hogy Fidel Castaño, a los Pepes csoport főnöke még mindig érvényben tartja az édesanyámra, a húgomra és a rám kiadott gyilkossági parancsot.

– Fidel Castaño azt mondja, hogy Pablo Escobar katona volt, de rosszul tette, hogy családalapításra adta a fejét. Neki éppen azért nincs senkije, hogy ne fájjon az elvesztésük – tette még hozzá Fabio Ochoa, mikor elmondta, hogy Castaño miért is akar kiirtani minket.

A Fabio Ochoától kapott információ a halálos ítéletünket jelentette, hiszen ismertük Castaño kiterjedt hatalmát. Ő vezette azt a csoportot, amely édesapám levadászására alakult, és amely végül ténylegesen meg is ölte őt.

Ettől a naptól fogva, egészen a kilenc hónappal későbbi távozásunkig Kolumbiából, sokkal szorosabb kapcsolatban álltunk Fabio Ochoa Resterpóval, mint édesapám életében valaha is. Folyamatosan küldte az ételt az étterméből, és Manuela húgom néha felkereste a Margarita del 8 névre keresztelt birtokát, hogy lovagolhasson.

Ráébredve, hogy Castaño kitart az elhatározása mellett, úgy döntöttünk, hogy elkeseredett levelet küldünk neki: üzenetet fogalmaztunk, amelyet édesanyám írt alá, és amelyben a gyermekei életéért könyörgött. Leírta, hogy ő soha nem vett részt a háborúban, és azóta is csak a békét keresi elhunyt férjének ellenségeivel.

Édesanyám közepesen bizakodónak mutatkozott, mert úgy emlékezett, hogy közös volt benne és Fidel Castañóban a művészet iránti lelkesedés. Erre még akkoriból emlékezett, amikor Castaño édesapám közeli ismerőse volt, és igen eredményesen kereskedtek együtt kokainnal. Castaño gyakran utazott Európába, különösen Párizsba – ahol állítása szerint egy luxuslakást is birtokolt, amelyben művészeti gyűjteményének nagyobb részét tartotta –, hogy múzeumokat látogasson meg, körbejárja a legjobbnak mondott kiállításokat, és műtárgyakat vásároljon.

Egyszer Castaño felkereste Medellínben a Mónaco épületet, ahol édesanyám megmutatta neki a festmény- és szoborgyűjteményét, amely az 1500 négyzetméteres penthouse két szintjén került kiállításra. Jóformán nem volt olyan fal, amelyen ne függött volna festmény, vagy ami előtt ne állt volna legalább egy szobor. Édesanyám nagyon büszke volt, mert egy híres galériatulajdonos azt mondta neki, hogy pillanatnyilag övé egész Latin-Amerika legfontosabb művészeti gyűjteménye.

Azon a napon Fidel Castañót is lenyűgözte az édesanyám által felvásárolt művek minősége, melyek nem kisebb alkotóktól származtak, mint Fernando Botero, Edgar Negret, Darío Morales, Enrique Grau, Francisco Antonio Cano, Alejandro Obregón, Débora Arango, Claudio Bravo, Oswaldo Guayasamín, Salvador Dalí, Igor Mitoraj és Auguste Rodin, valamint akadt közöttük jó pár értékes antik tárgy, kínai vázák, illetve több prekolumbiánus műalkotás is aranyból és agyagból.

Hogy meghálálja a tárlatvezetést, Castaño néhány héttel később visszahívta a szüleimet vacsorára a grandiózus, Medellín és Envigado között található, Montecasinónak nevezett palotájába. Igazi erődítmény volt ez, amit magas falak vettek körül. Később itt született meg az édesapám likvidálására alakult los Pepes szervezete, és a falai között követték el a legdurvább paramilitáris bűncselekményeket.

Vacsora közben elég feszült volt a hangulat, mert édesapám kényelmetlenül érezte magát. Nem szokott hozzá, hogy valaki ennyire fitogtassa az eleganciáját. Inasok suhantak el csöndben, még maga Fidel is szmokingot öltött, a legfinomabb ezüsttel terítettek meg, csak villából öt darab sorakozott a tányérok mellett. Mikor enni kezdtek, édesapám fojtott hangon kérdezte édesanyámtól, mégis hogyan kell használni azt a csipeszféleséget, amivel a rák ollóját lehet felnyitni, mert nem szeretett volna szégyenben maradni az asztalnál.

Ahogy véget ért a vacsora, Fidel megmutatta a házat, a pincéjét, telis-tele francia pezsgővel, és azt mondta, hogy török gőzfürdővel készült, a hidromasszázs kád pedig szintén tele van forró vízzel és habbal.

– Hogy ellazuljunk, Pablo.

Édesapám nem tudta véka alá rejteni bosszúságát, és azzal az átlátszó kifogással utasította el a közös fürdőzést, hogy találkozója van még.

Én mindig úgy gondoltam, hogy édesanyám tetszett Fidel Castañónak, és édesapám azért volt ilyen bosszús, mert féltékenykedett, és egészen addig elment, hogy megtiltotta neki Mónaco újbóli felkeresését.

A levél elküldését követő közepes bizakodás hamar nyugalommá változott, mikor megérkezett az alig hárombekezdéses válasz, melyben Castaño tudatta, hogy semmi baja velünk, valamint azt is elrendelte, hogy szolgáltassanak vissza nekünk néhány műalkotást, melyeket a los Pepes emberei raboltak el az egyik rejtekhelyről, és amelyek között a spanyol művész, Salvador Dalí vagyonokat érő festménye, a Rock and Roll is szerepelt.

Egy időre megszabadultunk tehát Fidel Castañótól, de ekkor még nem sejtettük, hogy jókora út áll még előttünk.

És valóban, hamarosan fel-feltünedeztek a Residencias Tequendama épületénél édesapám fő embereinek feleségei és élettársai, akik a La Catedralból történő menekülés után feladták magukat. Ott volt többek között Otoniel González, alias „Otto”, Carlos Mario Urquijo, alias „Arete”, és Luis Carlos Aguilar, alias „Mugre”.

A nők néha napokig ott maradtak a hotelben, és arról hozták a híreket, hogy az édesapámmal szembeszegülő maffiavezérek most mindenkitől pénzt kérnek, háborús kompenzáció címén. Maffiakörökben köztudomású volt, hogy édesapám bőkezűen bánt az embereivel, hiszen magas összeget fizetett nekik az egyes akciókért, mondjuk valakinek az elrablásáért, valaki másnak a meggyilkolásáért, merényletek elkövetéséért. Minden elvégzett feladatért díjazás járt, ezért aztán igyekeztek minél jobban teljesíteni.

Az egyik nő, aki akkoriban eljött hozzánk, Ángela volt, Popeye menyasszonya, aki megkért minket, hogy keressük fel a drogkereskedő Iván Urdinolát a bogotái Modelo börtönben, mert üzenete van számunkra a Cali kartell maffiafőnökeitől. Ez a név természetesen nem volt ismeretlen számunkra, mert édesapám mutatott nekünk néhány levelet még annak idején, melyekben Urdinola arról biztosította, hogy nem szövetkezett a Cali kartellel, és azt sugallta, hogy inkább vele szimpatizál.

Bár furcsának tűnt az üzenet, amit Urdinola „Popeye” menyasszonyán keresztül juttatott el nekünk, abban a pillanatban még nem tudhattuk, hogy éppen életünk egyik legválságosabb időszaka következik, még annál is keményebb és veszélyesebb, mint amikor édesapámmal rejtőztünk, és ellenségei folyton a sarkunkban voltak. Az a hihetetlen helyzet állt elő, hogy éppen egy békemegállapodáson dolgoztunk a drogkereskedő kartellekkel. Közeledett a tizenhetedik születésnapom, és mélységes rémületet éreztem, mikor a valóságra gondoltam, amitől hiába próbáltam menekülni. Végső soron a halott Pablo Escobar fia voltam, és ellenségei célkeresztjében találtam magam.

Miközben azt latolgattuk, hogy felkeressük-e Urdinolát, édesanyám és jómagam elkezdtük a Modelo és a Picota börtönöket látogatni az Államügyészség engedélyével, akik nemcsak a védelmünkről gondoskodtak, de ők állították ki a különböző belépési engedélyeket is. Bár védelem alatt álltunk, úgy döntöttünk, hogy különválunk, mert tartottunk attól, hogy együtt könnyű célpontot jelentünk, ha meg akarnak támadni minket. Tárgyalni akartunk apám minden régi emberével, hogy megtudjuk, nekik mi a véleményük egy esetleges békemegállapodásról. Arra nem volt nehéz rávenni őket, hogy hagyjanak fel minden ellenségeskedéssel, hiszen egyikőjüknek sem volt katonai ereje, és a visszatérés a háborúba kész öngyilkosságnak tűnt. Továbbá sokan inkább másodszor is átadták magukat az igazságszolgáltatásnak, és még édesapámmal sem beszélték meg a dolgot, mert nyilvánvaló volt, hogy belefáradtak a szüntelen harcba.

Egy nap elmentem a La Picota börtönbe, ahol „Aretét”, „Titit”, és „Mugrét” tartották fogva, és életemben először láttam meg a távolból Leonidas Vargast, a legendás bandavezért, akinek hatalma a határtól nem messze fekvő Caquetá megyére összpontosult.

Egyik pillanatról a másikra ott termett mellettem édesapám egyik katonája, és azt mondta, Leonidas Vargas megkérte rá, hogy közölje velem, fizessük ki neki azt az egymillió dollárt, amivel édesapám tartozik. Nagyon úgy tűnt nekem, hogy ez a követelés nem lehet valós, de több rab is bizonygatta, milyen szoros volt édesapám kapcsolata „Don Leóval”.

– Juancho, jobb, ha látják, ahogy kifizeted ezt az úriembert. Nagyon komoly ember, de nagyon lobbanékony is. Jobb vele békességben lenni, mert úgy nem lesznek problémáitok – mondta egyikőjük.

A tartozás tényleg létezett, azonban akadt egy kis gond: nem volt pénzünk. Azokban a napokban kaptuk azonban a hírt, hogy az ügyészség elrendelte édesapám egyik repülőgépének a visszaszolgáltatását, amit körülbelül tíz éve koboztak el. Felbéreltünk egy becsüst, és kiderült, hogy körülbelül egymillió dollárt ér, pont annyit, amennyivel Leonidas Vargasnak tartozunk. Bár nem állt szándékunkban, de még ajándékot is adhattunk, mert a medellíni Olaya Herrera reptér egyik elhagyatott hangárjából előkerült egy halom pótalkatrész, körülbelül háromszázezer dollárt értékben, ami csak ehhez a repülőhöz volt jó. Így aztán felajánlottuk a luxusrepülőt, és hozzá az alkatrészeket. Először Leonidas Vargas pilótái átvizsgálták a gépet, majd amikor megállapították, hogy elég jó állapotban van a repüléshez, elfogadta az ajánlatunkat.

Így tudtuk kifizetni édesapám még egy tartozását, és így szabadulhattunk meg egy lehetséges ellenségtől. Nem akartunk több háborút. Semlegesítenünk kellett minden erőszakos próbálkozást, és ezt csak pénzzel vagy egyéb javakkal tudtuk megtenni.

A börtönlátogatások kalandos időszakát követően elérkezett a pillanat, mikor fel kellett keresnünk Urdinolát a Modelo börtönben. Édesanyám már elment hozzá korábban, de ragaszkodott hozzá, hogy én is keressem fel.

Sápadtan hagytam el a Residencias Tequendama épületét, és ezt a testőrök és a sofőr is jól láthatták, akik velem tartottak 1994 egyik reggelén az ügyészség páncélozott terepjáróján. Mikor megérkeztünk a börtönhöz Bogotá Puente Aranda kerületében, és épp kiszálltam volna a járműből a kétszintes épületnél, ahol a börtönigazgató irodája volt, a sofőr megfogta a karomat, és egy négyszögletű kulcstartót ajándékozott nekem, arany-fehér színben, rajta a Kisjézus képével.

– Juan Pablo, szeretném neked adni ezt a képet, hogy megvédjen, mert tudom, hogy éppen életed egyik legnehezebb pillanatát éled át – mondta a férfi, én pedig megindultan köszöntem meg neki.

A hatalmas napszemüvegemnek köszönhetően egyetlen rab sem ismert fel, míg a szigorúan őrzött részleghez nem értem, ahol „Otto” és „Popeye” tudatta velem, hogy Urdinola már vár rám. Ugyanebben a körletben töltötték a büntetésüket régi ismerősök is, édesapám volt katonái, úgymint José Fernando Posadas és Sergio Alfonso Ortiz, vagyis „el Pájaro”.

– Csak nyugalom, Juancho, don Iván jó ember, nem lesz baj… Hiszen ő a fiam keresztapja – mondta nekem „Popeye”, miután pár mondatban Urdinola dicsőségét zengte, ami azért meglehetős túlzásnak tűnt a szememben.

Beléptem a zárkába, és Urdinolát két ismeretlen ember társaságában találtam ott. Még öt másik ember lépett be, egyikőjük magas, kifejezetten titokzatos ábrázatú. Emlékszem, már akkor felfigyeltem rá.

– Rendben, testvér, te tudod, ki nyerte meg a háborút; ahogy azt is, hogy a bandavezérek legfőbb vezére immár, aki mindent a kezében tart, don Gilberto (Rodríguez Orejuela); vagyis neked kell elmenned a Cali bandához, hogy elrendezd a problémát velük, de előtte még meg kell mutatnod, hogy jó szándékkal érkeztél.

Megkérdeztem, mit kell tennem ahhoz, hogy elnyerjem a kegyeiket, amire azt felelte, hogy vissza kell vonnom az ügyészségnek tett vallomásomat, amelyben a Cali vezéreit gyanúsítottam a bomba elhelyezésével, ami a Mónaco épületnél robbant 1988. január 13-án. Úgy éreztem, hogy nincs más választásom, és azt feleltem, hogy nem gond, megteszem. Ekkor Urdinola azt mondta, hogy egy ügyvédnő fog felkeresni a következő napokban. Egy régi vádpont visszavonása az életemért cserébe, ez eléggé egyszerűnek tűnt, de amikor Urdinola szemébe néztem, ismét elfogott a rettegés.

– Don Iván, sajnálom, de nagyon félek attól, hogy elmenjek a Cali drogkartellhez. Ép ésszel senki sem megy oda egyedül, hogy megölesse magát. Ez egyszerűen ellentmond az egészséges életösztönnek. Tudom, hogy sokan elmentek, és élve tértek vissza, de engem zsákban küldenének vissza. Én még mindig Pablo fia vagyok – mondtam..

– Mégis kinek gondolod magad – kérdezte bosszúsan Urdinola –, hogy nem akarsz elmenni a Cali drogkartellhez? Azok, akik rátok vigyáznak, már régen be vannak szervezve, és készen állnak a meggyilkolásodra; csak arra várnak, hogy telefonáljunk, és kiadjuk a parancsot. Tényleg azt hiszed, hogy olyan drága megöletni valakit? Azt hiszed, hogy a bűnözők olyan sokat kérnek? Háromszázezerbe kerül, és ha szeretnéd, akkor most azonnal rácsörgünk a fiúkra, hogy még a hazaúton végezzenek veled. És most már húzzon innét mindenki a faszba, mert dugni akarok a feleségemmel – fejezte be kirohanását, miközben megérkezett a felesége, Lorena Henao.

Urdinola szavai összezavartak. Hihetetlenül kellemetlen érzéssel hagytam el a celláját, le sem tudom írni, milyen volt. Úgy éreztem, hogy most azonnal halál vár rám. És akkor még alig voltam tizenhét.

A gondolataimba merültem, mikor valaki finoman megütögette a vállam. A magas és titokzatos férfi volt az, akire korábban felfigyeltem. Távolabb tessékelt a csoporttól, és azt mondta, hogy majd ő elkísér, mert beszélni akar velem.

– Juan Pablo, tudom, hogy nagyon félsz ettől a találkozótól, és értem is ezt a félelmet, hiszen valós alapja van. De vedd figyelembe, hogy a Cali drogkartell emberei is belefáradtak már a folyamatos háborúzásba, éppen ezért kell kihasználnod az alkalmat, hogy beszélj velük, és egyszerre oldd meg mindenkinek a problémáját. Hiszen Urdinola is azt mondta, hogy már határoztak a halálodról, és ha nem mész, akkor mindenképpen megölnek. Nem marad más lehetőség tehát, mint odamenni, és könnyebb úgy megmenekülni, hogy odamész, és szembenézel a dologgal – mondta a férfi, és a szavai őszintének tűntek.

– Köszönöm a jó tanácsot, de nem tudom, hogy ön kicsoda… Mi a szerepe mindebben?

– Jairo Correa Alzate vagyok, édesapád ellensége voltam Henry Pérez ideje óta (A Magdalena Medio paramilitáris főnöke volt). Én vagyok a La Japón-birtok tulajdonosa La Doradában, Caldasban, és sok gondom volt édesapáddal; azért tartóztattak le, mert azon veszekszünk, hogy kiadjanak vagy sem.

A rövid párbeszéd Jairo Correával a legjobbkor jött, mert hirtelen megláttam a fényt az alagút végén, és megértettem, hogy még ha minimális is, de létezik az esély, hogy élve térjek vissza a találkozóról.

Mikor elbúcsúztunk egymástól, Jairo bemutatott a feleségének, Claudiának, és az egyik kisebb lányának, és megkérte őket, hogy látogassanak meg minket otthon, hogy a lánya Manuelával játszhasson.

„Popeye” felajánlotta, hogy elkísér a kijáratig, és amikor egy hosszú, ám szűk folyosón haladtunk, azt mondta, hogy szeretne elmesélni nekem valamit:

– Juancho, be kell vallanom valamit. Kényszerítve éreztem magam, hogy segítsek „Ottónak” a La Pesebrera-birtokotok kirablásában, ami a Loma del Chocho végénél található. Rajtam volt a sor, hogy ezzel kisegítsem „Ottót”, ha nem, akkor én is vele bukom.

A valóság úgy nézett ki, hogy még édesapám régi cimborái is ellenünk fordultak mostanra. Már nem úgy láttak minket, mint a főnökük családját, aki hihetetlenül gazdaggá tette őket, hanem zsákmánynak tekintettek minket és minden vagyonunkat is. Azon emberei közül, akik túlélték édesapám halálát, teljes bizonyossággal mondhatom, hogy csak egyetlenegy maradt hű hozzá. A többiektől csak hálátlanságot és kapzsiságot tapasztaltam.

Pontosan úgy történt, ahogy Urdinolával megállapodtunk: pár nappal a Modelo börtönben tett látogatásom után érkezett egy ügyvédnő, akivel a Santa Anában található lakásunk második emeletén ültem le tárgyalni, ahol nem hallhattak minket az ügyészség és a Sijin emberi, akiknek volt egy saját szobájuk az ingatlanban.

Az ügyvédnő rögtön a lényegre tért, és azt kérte, mondjam azt, hogy édesapám kényszerített rá, hogy a Cali kartell embereit jelöljem meg mint a Mónaco épületnél 1988-ban elkövetett robbantásért felelős csoportot, nekem viszont nem volt bizonyítékom arra, hogy ők követték el a robbantást, vagy közreműködtek volna benne.

Ebben maradtunk, majd néhány perccel később megjelent az üggyel megbízott ügyész is a titkárával, és az első emeleten felvették az új vallomásomat, miközben az ügyvédnő a másodikon várakozott. Arckifejezésükből ítélve a tisztviselők tisztában voltak vele, hogy rendkívüli nyomás alatt cselekszem.
A mozdulataikból ki lehetett olvasni a tehetetlenségüket, ahogy látják összeomlani a Cali drogkartell elleni talán legbiztosabb vádpontjukat.

De semmit sem tehettem, és mikor végeztünk a vallomástétellel, átadták nekem a vallomás egy példányát, ezt pedig felvittem az ügyvédnőnek. Miután elolvasta a korábbi vallomásom visszavonását, elővette táskájából a telefonját, felhívott valakit, és így szólt: „Uram, ne aggódjon, minden megoldva.”

Az, hogy Jairo Correa tanáccsal látott el, annyira fontos volt számomra, hogy többször is meglátogattam a börtönben, és kikértem a véleményét különböző témákkal kapcsolatban. Úgy éreztem, hogy őszinte. Emlékszem, hogy hosszú órákon át beszélgettünk a világ dolgairól, a történteken merengve, mindezt pedig roppant tiszteletteljes és szívélyes hangulatban tettük. Ott adódott lehetőségem, hogy bocsánatot kérjek tőle azokért a károkért, amiket édesapám neki és a családjának okozott. Azt is elmondtam, mennyire érthetetlennek találom, hogy amíg mi ilyen jól megértjük egymást, addig édesapám és közte sosem jött lére ez az összhang. Sajnálatomat fejeztem ki, amiért nem tudtak leülni beszélgetni, hogy így oldják meg a problémáikat, és békében éljenek egymással. Azt felelte, hogy édesapámat mindig nagyon rossz tanácsadók vették körül.

Egyik látogatásom alkalmával Urdinolát nagyon részegen találtam, egy olasz társaságában, aki ipari gépeket adott el neki. Mikor meglátott, valamelyes szívélyességgel üdvözölt – biztos azért, mert már a pohár fenekére nézett –, és kinyitott egy dobozt, amiben legalább ötven óra volt, csakis a legjobb márkák közül.

– Válassz egyet magadnak.

– Nem, don Iván, semmi szükség erre, köszönöm önnek, de nem kell – erősködtem háromszor is, de nem hallgatott rám.

– Vidd ezt, százezer dolláromba került. – Majd átadott egy órát, és kényszerített, hogy felcsatoljam, még úgy is, hogy túl szoros volt a csuklómra. Egy Philippe Charriol óra volt, gyémántok vették körbe a számlapot, a mutatói színaranyból készültek.

A Modelo börtönbe járkálásnak az volt a legfőbb következménye, hogy itt találkoztam először szemtől szembe édesapám ellenségeivel.

Urdinola közbenjárásával jött létre az első találkozó Ángela – „Popeye” menyasszonya – és Ismael Mancera, Roberto Escobar nagybátyám ügyvéde, és Miguel, valamint Gilberto Rodríguez Orejuela, vagyis a testvérpár között, akik a Cali drogkartellt irányították. Urdinola tudta, hogy „Popeye” nem fontos ember a drogkartellben, ezért mindig azt akarta, hogy Vicky, „Otto” felesége utazzon Caliba, ne pedig Ángela, Vicky azonban annyira félt, hogy nem maradt más lehetősége, mint Ángelát meneszteni.

A két küldött elutazott del Valle megye székhelyére, és továbbították a mi és az édesapám bűnszervezetéhez csatlakozó emberek szándékát, miszerint szeretnénk véglegesen lezárni a háborúskodást, és olyan megoldást keresünk, amelynek köszönhetően élve kerülhetünk ki ebből a helyzetből. Mikor Ángela és Mancera visszatértek, azt mesélték, hogy ugyan tartózkodók voltak, a Cali kartellt irányító Rodríguez család mégis hajlandónak mutatkozott közvetlen közeledési kísérletünk elfogadására.

Úgy látszik, hogy intézkedésünk megtette a hatását, mert néhány nappal később telefonhívást kaptunk, melyben a nyers hangú hívó azt kérte, hogy fogadjuk mint a Rodríguez család üzenetének közvetítőjét. Épp akkor fejeztük be ebédünket egy nagyon ismert személyiséggel, édesapám régi ellenségével, akinek a nevét biztonsági okból nem említem meg. Nagyon feszült beszélgetést folytattunk vele, bár voltak olyan pillanatok, mikor együttérzőnek mutatkozott. Elég közvetlen volt az üzenet, amit hozott: az életben maradásunknak pénzben mérhető, magas ára van, mert minden maffiafőnök szeretné visszakapni azt az összeget, amit befektetett, sőt még annál többet is.

– Juan Pablo, az édesapád ellen folytatott háború nyolcmillió dollárunkba került, és feltett szándékunk visszaszerezni ezt az összeget – mondta nyugodtan, ugyanakkor elszántan.

Sarokba szorítottak minket, és ezt egyértelműen éreztették is velünk, mert váratlan látogatónkat még csak meg sem motozták, mikor áthaladt a „minket védők” többszörös gyűrűjén a Residencias Tequendamába való megérkezésekor. Kétség sem maradt felőle, csakis akkor maradhatunk életben, ha édesapám minden vagyonát átadjuk nekik.

A bizonytalanságnak, az üzenetváltásoknak, fenyegetéseknek véget kellett érniük egyszer, és ez a pillant 1994 januárjának utolsó hetében érkezett el, amikor bejelentés nélkül keresett fel minket Alfredo Astado, édesanyám egy távoli rokona, aki éppen akkor tért vissza az Egyesült Államokból, és sürgősen beszélni akart velünk. Több éve már annak, hogy ott telepedett le, ahova a háború elől menekült azért, hogy családját védje, mindezt annak ellenére, hogy míg Kolumbiában élt, sosem keveredett tisztességtelen ügyletekbe, és soha nem került összeütközése a törvénnyel.

Még mindig a meglepettség hatása alatt állt, mikor elmesélte nekünk, hogy otthonában megszólalt a mobiltelefonja, és nem más kereste, mint Miguel Rodríguez Orejuela{3}.

– Alfredo, itt Miguel Rodríguez beszél… El kell jönnie Caliba; beszélni akarunk magával – mondta a kartellfőnök ridegen, mindenféle köszönés nélkül.

– Uram, több függőben lévő ügyem is van, és csak három vagy négy hónap múlva tudok Kolumbiába utazni – mondta.

– Négy napot kap. És ha nem találna eljönni, akkor én keresem meg magát, de az egészen másképp fog kinézni.

Alfredo elbeszélése nagyon is nyugtalanító volt, mert tényleg alig néhányan ismerték a telefonszámát, és immár hatodik hónapja élt az Egyesült Államok egy közepes méretű városában, ahol alig akadt más kolumbiai. Ezért utazott Kolumbiába, hogy először velünk beszéljen, mielőtt felkeresné a Cali drogkartell vezetőit. Könyörgésünkre, hogy ne menjen oda, Alfredo azt felelte, hogy nincs más megoldás, mert ha Rodríguezék már megtalálták őt, akkor nem menekülhet előlük.

Világosnak tűnt, hogy a Cali kartell vezetői nem vették komolyan az eddig létrejött kommunikációs csatornánkat, melyet Mancera ügyvéd és „Popeye” menyasszonya képviseltek, ők közvetlenebb kapcsolatot akartak keresni velünk.

Alfredo azonnal Caliba utazott, az Intercontinental Hotelben szállt meg, és másnap egy ember jött érte, aki egy fényűző házba vitte Cali déli részére, ahol a Rodríguez Orejuela testvérek vártak rá, valamint három másik személy, akiket addig sosem látott.

– Astado úr, sokat tudunk magáról, mert átvilágítottuk. Sosem volt köze a palmirai Henao családhoz, és maga az egyik olyan személy, aki meg tudná oldani a problémánkat.
A Pablóval vívott háború nagyon elfajult, és sok ártatlan ember halt meg benne. Véget akarunk vetni ennek az egésznek, és ezért kell beszélnie az özveggyel– mondta Miguel Rodríguez mint a jelenlévők szószólója.

Alfredo megértette az üzenetet, és megnyugodott, mert láthatóan nem volt veszélyben. Magához is ragadta a szót, és miután felajánlotta a szolgálatait, elmondta azt is, hogy ha szükséges, akkor édesanyám és jómagam is elmehetünk Caliba, hogy személyesen beszéljünk a Rodríguez családdal.

A válasz azonban metsző volt, és ezúttal Gilberto Rodrígueztől hangzott el:

– A nő jöhet, de Juan Pablo Escobar nem; úgy eszik, mint egy kiskacsa, úgy totyog, mint egy kiskacsa, ügyetlen is, és pont olyan, mint Pablo; gyerek még, akinek az anyja szoknyája mellett a helye.

Az üzenet keménysége és a zsigeri gyűlölet ellenére, amit a kartell főnökei édesapám iránt mutattak, Alfredo megnyugtató üzenettel tért vissza Bogotába, és azzal a szilárd elhatározással, hogy minél hamarabb visszautazik Caliba, méghozzá édesanyámmal együtt.

Mivel nem létezett más megoldás, lemeccseltük egymás között, hogy milyen előnyökkel és hátrányokkal járhat, ha nyitni próbálunk édesapám korábbi ellenségei felé.

Így aztán nekiláttunk, hogy kidolgozzuk a tervet, amivel úgy tudjuk elhagyni a Residencies Tequendama épületét, hogy az ügyészség emberinek ne tűnjön fel. Miután több lehetőséget is sorra vettünk, végül úgy döntöttünk, hogy a pszichológust használjuk majd kifogásként, aki hetente egyszer keres fel minket, hogy egész napos terápiás foglalkozást tartson nekünk. Nem volt különösebben nehéz elmagyarázni neki szorult helyzetünket, és beleegyezett az együttműködésbe. Ezért aztán édesanyám úgy tett, mintha egész napra bezárkózott volna a pszichológussal, mégpedig azzal a kifogással, hogy különleges terápiát kap a depressziójára. A biztonságiak semmit sem neszeltek meg. Édesanyám a tűzlépcsőn ment le az épület huszonegyedik emeletéről, és kijutott az utcára, ahol Alfredo várt rá egy bérelt kisteherautóval.