részlet

Fordította és a jegyzeteket írta

Egyed Veronika

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

SKURÐIR Í RIGNINGU

1996 © Jón Kalman Stefánsson

Published by agreement with Copenhagen Literary Agency ApS, Copenhagen

Magyar kiadás © Jelenkor Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Egyed Veronika, 2024

Minden jog fenntartva

Borítófotók: izlandi táj © Kristen Zephyrus / Getty Images; New York © Stephanie Shen / 500px / Getty Images

Furcsán magas nekem a fű.

Fekszem, orrom éri a földet.

Mélyre hajolok, a világ

nagy, a dolgok csak egyre nőnek.

Tom Kristensen: Fű (Græs),
részlet, ford. Kerber Balázs

I

Árkok az esőben

előszó

Egy bizonyos: Izland az elszigeteltségének köszönheti, hogy kimaradt a huszadik század világháborúinak őrületéből. Bár az elsőtől megkaptuk a Levelek Lárának-ot és A nagy kasmíri takácsot, a másodiktól pedig tömérdek pénzt, nejlonharisnyát, édességet és Marlene Dietrichet. Mások halála tehát táplálta testünket és lelkünket, az elszigeteltség pedig megtanított rá minket, hogy a nagy események előhírnöke nem okvetlenül a nagyhatalmak hátsó szobáiban folyó tanácskozás, hogy a vész nemcsak a világlapok szalagcímeiben köszön ránk, hanem abban is, ha egy kék Land Rover bukkan fel a domb mögül, és sebesen közeledik felénk, mintha kilátástalan versenyt futna a porkígyóval, amely fogát a jármű hátuljába vájja, és el akarja nyelni.

egy

A nappal világossága átszűrődik a felhőkön, akár egy lassú szimfónia. A fiú eredménytelenül próbálja Þórbergurt a tyúkok ellen heccelni – fogd meg! csípd meg! –, a kutya csak közönyösen bámulja őket, ahogy dölyfösen járkálnak az udvaron, aztán ásít egyet, és beballag a házba. Az idő se hideg, se meleg, se esős, se száraz; borús nyári nap van, álmosak a hegyek. A fiú zsebre dugja a kezét, odébbrúg egy kavicsot, ő is bemegy. A kutya már alszik az előszobában, a nő a konyhában bóbiskol egy könyv felett. A fiú kicipel egy széket a nappaliból a folyosóra, a régi, nagy, ovális, aranykeretes tükör elé állítja. Óvatosan felmászik rá, a képmása megjelenik, a falban így egy egész világ nyílik meg, nézi, a sok arcra gondol, amit ez a tükör már elnyelt, az összes fényre, és a sötétségre, ami elsüllyedt benne. Azokra az éjszakákra gondol, amikor a tükör előtt tért magához a félhomályban, hallotta, ahogy a nevét suttogják; olyankor a földre szegezte a tekintetét, ökölbe szorította a kezét, és azt mondta magának: ne nézz oda, ne nézz oda, a tükörben az arcok be akarnak húzni a sötétbe – nem mert visszamenni se az ágyába, se az előszobába, Þórbergurhöz, hanem beosont a fürdőszobába, a kádban aludt el törülközővel takarózva; másnap reggel értetlenkedve mondták: Hát itt alszol, te gyerek?

De ami a sötétben ijesztő, az nappal néha varázslatosan vonzó: a fiú arcát az üveghez nyomja, nem törődik a zsíros foltokkal, amelyek a felületen támadnak, próbál még mélyebben a falba látni, aztán lehunyja a szemét, ökölbe szorított kézzel háromszor elmormolja: „Védj meg”. Homlokát az üveghez szorítja, elkezdi az ábécét visszafelé, nagyon lassan, nehogy eltévessze, és várja, hogy feltáruljon egy másféle természeti törvényeknek engedelmeskedő univerzum, hogy elnyelje a tükör, egy másik világ, és ki tudja, lehet, hogy a meleg ölelés halvány emléke most valósággá válik. A k-nál tart, mikor a konyhában a nő, Salvör hirtelen megszólal: Mi ez a fejetlenség?

A felhők felett az ég már nem ásít olyan álmosan.

kettő

A Land Rover sebesen közeledik, a bekötőúton bekanyarodik Karlsstaðir felé, utasa kiugrik, nekiesik a kapunak, erős lökéssel kitárja, visszavágódik a kocsiba, lerobog a hosszú lejtőn, fel a rövid, de meredek emelkedőn, az udvaron kárálva szétrebbennek a tyúkok, a ház emeleti ablakában öreg arc bukkan fel. A kocsiból két férfi rohan be a házba, a magas férfi átesik a folyosón bóbiskoló Þórbergurön, a kurva életbe, bukik ki belőle, a gazda viszont, Þórður Hergils, átlép a kutyán, megáll a konyha közepén, és kijelenti: Innen kíséret nélkül nem megy ki senki. Nyugodtan, de határozottan beszél, közben az inge ujját babrálja, ami kilóg a vastag pulóver alól. Aztán felvilágosítja a fiút és Salvört a veszélyről, a nő leül, tanácstalanul néz a bátyról az öcsre, Þórður még mindig a konyha közepén áll az ingujját babrálva, termetre nagyjából átlagos, zömök, de nem kövér, széles képű, szája vonala szigorú, orra vastag és rövid, vörös haja kócos – a fiú megnyugtatónak találja, ahogyan az erős, szeplős, vörösesszőke szőrrel borított kézhát végigsimít az ing ujján. Salvör terpeszben ül, ahogyan a terhes nők szoktak, szemét leveszi a férjéről, és Starkaðurre néz, aki az újságtartó alatti székre rogyott le, magas, langaléta ember, a haja sötét, hosszú arca közepén horgas orr, az ádámcsutkája furcsán hatalmas, mint egy krumpli, amit nem sikerült lenyelnie. Ez igaz? kérdi Salvör, de ez nem igazán kérdés, Starkaður nem is felel, épp csak felpillant, majd sötét szemét ismét leszegi. Ez a szempár, ami néha olyan fátyolos és távoli lesz, mikor feltekint egy könyvből, és a messzeségbe bámul. Kopp-kopp, hallatszik a folyosón, kopp-kopp, Jónas is leért a konyhába, Þórðurhöz ballag, megböki a bottal, miféle tempó ez, te gazember, hát meg akarod ölni a tyúkjaimat?! Þórður eltolja magától a botot, Jónas megfordul, hunyorítva néz a sarokba, ahol Starkaður ül, elmondja neki is a hírt. A bot a földre zuhan, élettelenül hever ott, mint egy halott, Jónas a konyha déli ablakához botorkál, görbe ujjaival megragadja a párkányt, félvak szemével kifelé mered. Harminc évet ha most levennének a vállamról, vagy akár csak húszat. Aztán beáll a csönd. Felszáll a két férfit kísérő nyugtalanságból, körüllengi az öt embert, kitölti a szoba sarkait is.

három

Ha elmesélem a félelem okát, ha feltárom a maga pőre valóságában, a világpolgárok és rokonaik azt fogják gondolni, nem is érdemes itt elidőzni. Azok, akiknek naphosszat afrikai országok éhínségén jár az eszük, a metropoliszok lassú öngyilkosságán, akik emlékeznek az inkák sorsára és a régi egyiptomiak szenvedésére, akiket hétszeres dögvész és Isten haragja sújtott. És ez kétségtelenül igaz is. Ha a múlt és jelen katasztrófáira gondolunk, akkor olyan jelentéktelen dolognak tűnik ezt mondani: ennek a vidéknek ott van Guðmundur. Nem éppen hangzatos még a mondat sem. Csodálkozva kérdezhetnénk: miféle veszedelem fenyegetheti az embert egy izlandi gazda kezétől? Hát miért viharzott ki Þórður és Starkaður Salvör szüleinek házából? Két gőzölgő kávéscsésze egymás mellett, harapás nyoma egy szelet sajtos kenyéren, gyorsan távolodó Land Rover – hát mire ez a sietség? S egy másik indokolt kérdés: minek írni az izlandi vidékről a huszadik század második felében, mikor a városok terebélyesednek, az emberiesség ellenben zsugorodik? Igazolható-e ez a mondat: ennek a vidéknek ott van Guðmundur, számít talán ez a vidék valamit? Nem tudom. Csak annyit tudok, hogy egyes napokon a hamrari Guðmundur emberkerülő, és éppolyan szótlan, mint a háza felett emelkedő sziklák. Más napokon ellenben virgonc és jókedvű, barátságos, minden társaság motorja, még focizni is eljár. Errefelé ugyanis nem kell különösebb tehetség ahhoz, hogy az embert bevegyék a focicsapatba. Az egyetlen feltétel, hogy lába legyen, bár ez a szó túl semmitmondó ahhoz, hogy leírja a két vaskos oszlopot, amin Guðmundur áll; mikor az ellenfél játékosai közelednek a labdával ehhez az óriási hátvédhez, úgy érzik, mintha az ég hirtelen aláereszkedett volna.

Ezért – és más okból is – keletkezett a vidéken ez a szólás: „Jó, hogy van nekünk Guðmundur”, vagy: „Jó lenne most ide Guðmundur”. Az első akkor használatos, ha valami szokatlanul zökkenőmentesen halad, az utóbbi viszont akkor, ha nehéz feladat előtt állunk, legyen az kisebb vagy nagyobb: köves talajon kell kerítést húzni, vagy fel kell állítani egy oldalra dőlt traktort.

Guðmundur némely őse elég vérmes természettel bírt, egy monda szerint a tizenharmadik vagy tizennegyedik században a család férfiága trollokkal keveredett. Lehet, hogy ez csak romantikus legenda vagy népmese, de előfordul azért, hogy Guðmundur bezárkózik két-három üveg töménnyel, majd furcsa tekintettel bújik elő, felül a lovára, és olyankor legszívesebben még Isten is elfordítja a szemét.

négy

Három éve történt. Őszbe hajolt már az idő, és a bátsendari gazda az útra pillantva meglátta lován a holtrészeg trollt: az öklét rázta, üvöltve szórta a szitkokat. A gazda a telefonhoz lépett, bal kezét a dobozra tette, a jobbal megragadta a kurblit, most bekanyarodik felénk, mondta a feleség az ablakban, ekkor a férje megtekerte a fogantyút, és a falu rendőrségét kérte. Húsz perc múlva ott vagyunk, mondta a rendőr, indult is lóhalálában, villogó lámpával, a közért előtti téren satufékkel állt meg, berohant a raktárba a műszakvezetőért, aki negyedállásban rendőr, így kötelessége otthon és a munkahelyén is egyenruhát tartani. Uniformisban bevágták magukat a kocsiba, a kulcs elfordult, de a motorháztető alól egyetlen nesz, egy köhintés se hallatszott. Az egyiküket aztán be kellett támogatni a házba hirtelen hátfájás miatt, lumbágó, állította, mert nem vigyázott, amikor a motorháztető fölé hajolt, a másik szerszámot keresett, de csúnyán megvágta a kezét, ezért Guðmundur zavartalanul, őrjöngve lovagolt be az udvarra. A kutyák elmenekültek, a gazda kijött a házból, jó napot, kedves Guðmundur, szólt, a hangja olyan volt, mintha nagyon fázna, de Guðmundur leugrott a ló hátáról, megragadta a gazdát, a feje fölé emelte, olyan hirtelen, hogy az azt sem tudta, hol az ég, hol a föld, a hatalmas, félvad, fekete ló hátán tért magához, Guðmundur a zsebébe nyúlt cukorspárgáért, szorosan a nyereghez kötözte a gazdát, és megparancsolta neki, hogy énekelje neki Hannes Hafsteintől a Vágta első két versszakát, amit az meg is tett. Újra! Több érzéssel! ordította Guðmundur, és mikor a szerencsétlen már üvöltve kántálta, hogy „Ahogy az inga leng a légben, / úgy lódul a csikó”, a fenevad felkapott a földről egy darab kötelet, óriásit csapott a ló szügyére, az megugrott, és kimeredő szemmel, hátán az éneklő gazdával nekiiramodott a legrövidebb úton hazafelé: félórás eszeveszett vágta két folyón, mezőkön át, be a sekély völgybe, csak a hamrari tanya udvarán állt meg. A félájult gazda az állat lélegzetével süllyedt és emelkedett, még mindig motyogott, mintha nem lenne magánál: „Ráró, lassítsd kicsit a lépted. / Nocsak! / Előttünk kaptatók és bércek, / meredek utak”, míg Guðmundur felesége le nem oldotta a ló hátáról, és ágyba nem fektette. Szegény fiú, mondta a negyvenéves férfinak, adott neki fölözött tejet és egy vastag szelet süteményt. Ami pedig Guðmundurt illeti, ő hosszan nézett a távolodó ló és ember után, először vidáman csapva össze a kezét, majd hallgatózva, míg el nem csitult a patazaj és az ének, akkor aztán előregörnyedt, először úgy tűnt, ott fog lefeküdni az udvaron, de hirtelen kihúzta magát, kabátja zsebéből óriási laposüveget vett elő, jól meghúzta, pahh! mondta, az ablakból egyszerre eltűntek az arcok, Guðmundur leoldalazott a lejtőn a birkaólig, kitépte az ajtót a helyéből, verekedni kezdett egy hároméves bikával, ami a biztonság kedvéért oda volt bezárva, legyűrte, aztán lapátot és vasvillát fogott, és elkezdte kiganézni az ólat, de olyan lendülettel, amihez hasonlót ezen a vidéken nem látott még senki.

öt

Hát mindenki eltűri ezt, mondja Jónas, errefelé csak nyomoroncok laknak? Starkaður felnéz, szólni akar, de ekkor megszólal a telefon: két rövid. Þórður, békén hagyod a telefont, szól rá élesen az asszony, de Starkaður hosszú léptekkel kisiet a folyosóra, óvatosan leemeli a kagylót, tenyerével betapasztja a mikrofont. A konyhában Jónas és az asszony lepisszegik egymást. Sveinn-nek Brekkában most szólnak Guðmundurről, súgja Starkaður, a következő percekben pedig sorra csörrennek a hívások:

Két rövid – egy hosszú – egy rövid

Egy rövid – három hosszú

Egy hosszú – két rövid

…és így tovább, végig az egész járáson, minden egyes tanyán, csak ide, Karlsstaðirba nem szól senki. Felhívod Þórðurt, kérdezgetik egymástól; jaj, nem tudnád te? Ide senki nem telefonál, suttogja Starkaður egyszer-egyszer a konyhába, ahol az asszony és Jónas dühösen, vádlón nézik Þórðurt, az viszont szórakozottan bámul ki az ablakon. Innentől kezdve eszedbe se jusson belebeszélni mások hívásaiba! mondja neki az asszony. Þórður nem felel, de a szája vékony, dacos vonal. Starkaður suttogja nekik a párbeszédeket, Jónas továbbra is haragosan mered idősebbik fiára, aki a múlt télen, megszegve az íratlan törvényt, hallatlan módon elkezdett belekotnyeleskedni mások telefonbeszélgetéseibe, hogy kijavítsa a ragozási hibákat, és kiváltképp a hanyag vagy idegenszerű nyelvhasználatot. Nem csoda, hogy a környékbeliek többször felszólították a járásvezetőt, hogy vegye kezébe a dolgokat, és utasítsa rendre Þórðurt. A helyzet odáig fajult, az emberek olyan gyanakvóak lettek, hogy miután megtekerték a kart, ahelyett hogy hangosan és tisztán mondták volna a hívott tanya nevét, például Brekka! Brekka!, a két rövid csengetés után sokáig haboztak, hogy kiejtsék a szót, akkor is csak halkan – Brekka –, majd rögtön ez következett: Þórður a vonalban van? Þórður, itt vagy?! Ezzel pedig sarokba szorították: ha ugyanis nem felelt, de kisvártatva javítgatni kezdte a hibákat, egyszerűen hazugnak bélyegezték, amiért nem árulta el már a beszélgetés kezdetén, hogy jelen van. Márpedig Þórðurt szerencsétlenségére olyannak teremtették, hogy inkább levágatta volna az összes juhát, semhogy a legapróbb hazugságon kapják. Most, hogy elterjedt, hogy a járásvezető beszélni szándékozik vele, Þórður esténként felolvasást tartott a telefonban, tizenegytől fél tizenkettőig. Az Egyeseknek tanítás, másoknak ajánlással kezdte, Þórbergur Þórðarsson stílusról szóló értekezésével, Jónnak, a járásvezetőnek ajánlva. Eleinte beérte azzal, hogy felolvassa a szöveget, a harmadik alkalommal viszont már tömör megjegyzéseket is fűzött hozzá, párhuzamokat vonva a környék aktuális eseményeivel.

De most, most Þórður a konyhában ül, Starkaður a folyosón álldogál görnyedten, tenyerével a kagylón, hátat fordítva a tükörnek, amely százötven éve issza magába az arcokat és világokat.

Tartalom

I

Árkok az esőben

II

Ami változik

Emlékek a vágóhídról

Mikor a világ megint nagy lett…

Eszembe jut ez a rövid történet egy emberről…

…És egy bikáról

III

Jónas története

IV

Mikor a felhők felszaggatták a csendet

Jegyzetek

A könyv fordítását támogatta

Felelős kiadó Nagy Boglárka

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Szenderák Bence

A szöveget gondozta Török Tünde

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Oláh Gábor

Tördelte Kaposvári Franciska

ISBN 978 963 518 288 6

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Libre Caslon Text – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License