Alexander Oetker

VISSZATÉRÉS

Luc Verlain első esete

Fordította: Hámori Iván

A mű eredeti címe: Retour

Copyright © Hoffmann und Campe Verlag GmbH, 2018

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2024

Magyar fordítás © Hámori Iván, 2024

A jogtulajdonos engedélye nélkül

a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-469-2 (papír)

ISBN 978-963-614-472-2 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2024-ben

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Felelős szerkesztő: Ágoston Szász Katalin

Korrektor: Berki Artúr Imre

Borítóterv: Coverist Studio – Faniszló Ádám, Bakos Fanni

E-book: Scriptor Kft.

Jasminnak

Lundi – Hétfő

Visszatérés

1. fejezet

– ISTENEM, MILYEN SIVÁR!

Luc Verlain megvetően horkantott, amikor a François Mitterrand híd alatt megpillantotta a szürke mosogatólét. A lusta Garonne Bordeaux és az Atlanti-óceán felé csordogált. Luc hajnali négykor indult Párizsból, ahonnan öt és fél órájába telt, míg idáig eljutott. Folyamatosan leste a sebességmérőt, nehogy 120 fölé menjen. Többnyire nehezére esett betartania a francia autópályán engedélyezett 130-as tempót, ma azonban öntudatlanul féken tartotta az öreg, kék Jaguar XJ6-osát, mintha csak el akarná odázni a megérkezést. Mintha soha nem is akarna odaérni.

Most azonban már itt volt. A pillantása a hídon kihelyezett útjelző táblára esett: Bordeaux városközpont. Indexelt, és lekanyarodott a rövid autópálya-szakaszra, amely a folyó mellett vezetett be a városba. Balra ipartelepek, többek között a már évekkel azelőtt bezárt, óriási vágóhíd. A másik oldalon, a folyó jobb partján, kis cölöpházikók. Halászkunyhók. Kikötött csónakok imbolyogtak előttük a szürke vízen, és vártak a következő kihajózásra.

A Garonne-t Luc mindig különös jelenségnek tartotta. Átcsurgott Bordeaux-n, azután továbbtekergőzött a Médocrégión, végül a Dordogne-nyal a Gironde-dá egyesült, mielőtt Soulactól északra, hatalmassá terebélyesedve, beletorkollt az Atlanti-óceánba. A turisták gyakran tartották visszataszítónak szürkésbarna árnyalatát, de Luc tudta, hogy a folyó színe nem ipari szennyeződésre utal. Mindez a természet játéka volt. Az idők során az Atlanti-óceán vize feláramlott a Garonne torkolatáig, és magával vitte a sótartalmát. A só a folyóban összekeveredett a Spanyolországból idáig sodort agyagszemcsékkel, és a só meg az agyag egyvelege színezte meg a vizet.

Innen félórányira, a szárazföld belseje felé emelkednek a saint-émilioni szőlődombok. Az Atlanti-óceán partjától félórányira nyugatra. Mennyi időt töltött itt valamikor… Mintha megint tizenhat volna, arra ítéltetve, hogy örökre ehhez a helyhez legyen láncolva. Az utóbbi tizenöt évben azonban legfeljebb néhány napot töltött itt. Amióta az anyja faképnél hagyta a családját, Lucnek meglehetősen rossz volt a lelkiismerete. Nem bírta tovább elviselni Aquitaniát, viszont az apját nagyon szerette. Szeretett volna kitartani a magányossá vált férfi mellett, de ennek az elmúlt években nem sok jelét adta. Néha egy egész éven át kerülte a vidéket. Az öreg néha meglátogatta Párizsban, de mára elmaradtak ezek a látogatások is. Az apja már nem akart vonatra ülni, és megvetette a hangoskodó, nyüzsgő fővárost. Most azonban Lucnek itt kellett maradnia. Egy fél, talán egy egész évet. Még nem tudta pontosan. Akárhogyan is alakul, az ő teherbíró képességéhez képest mindenképp túl sokat.

Lekanyarodott az autópályáról a Gare Saint-Jean felé. A pályaudvar mögött Luc befordult balra, a városközpont felé. Egyelőre húzta az időt, és elkerülte a Place de la Bourse-t, ezt az előkelő központi teret, amelyet pompás paloták vettek körül. Bordeaux-nak ez a jelképe képviselt mindent, amit megvetett. A burzsoáziát, a polgárság határtalan arroganciáját, amellyel közszemlére teszi gazdagságát és önelégültségét. Fiatal korában elviselhetetlennek tartotta mindezt, és kezdő rendőrként ezért is menekült el innen. Elképzelni sem tudta, hogy hosszabb ideig éljen Bordeaux-ban. És most sem akart.

Ha a régió kiváló borait szerette volna megízlelni, vagy megkívánta az arcachoni osztrigát, akkor bevásárolhatott a párizsi Galeries Lafayette-ben, vagy beülhetett a 7. kerületi lakása közelében lévő kedvenc éttermébe, a Fontaine de Marsba. Ott az ország északkeleti részének tipikus fogásait szolgálták föl olyan tökéletes minőségben, hogy ezért az élvezetért nem kellett bejárnia a partvidék poros kis falvait. Most azonban nem volt választási lehetősége, és maradnia kellett.

A nap ragyogott a város fölött. Luc szemügyre vette a nagy és világos épületeket és a földig érő, zsalus ablakokat, amelyek a bor fővárosának jellegzetességei közé tartoztak. Sóhajtott, majd elkanyarodott a pályaudvartól, és az obeliszkjével kérkedő Place de la Victoire-on át Mériadeck felé indult. A városrész kellemesen csengő neve egyáltalán nem illett a megjelenéséhez. A városvezetés a hatvanas években itt építette fel az üzleti negyedet, amely főként arctalan irodaépületekből, szürke parkolóházakból és formátlan betonblokkokból állt. A borok tisztelői a világ minden tájáról nagy elvárásokkal érkeztek a városba, de mind megütközött Mériadeck kinézetén. És itt, egy macskaugrásnyira a turistaközponttól, a városháza és a katedrális mögött volt a rendőrkapitányság. Otthonául az egyik ilyen modern, ám ronda betonépítmény szolgált.

– Bonjour Tristesse[1] – mormogta Luc, és fájó nosztalgiával idézte maga elé a párizsi rendőrbiztosi hivatal gyönyörű épületét, az öreg falakat az Île de la Citén, a kilátást a Szajnára. Eszébe jutott a lakása is a Musée d’Orsay mögött, amelyet kis boltok és divatos galériák vettek körül. A Vespájával járhatott munkába, végigpöfögött a rakparton, majd szűk párizsi utcácskákon keresztül kanyargott a munkahelye felé. Mostantól kezdve viszont itt fog dolgozni. Ebben a szürke bordeaux-i dobozban. Átzötyögött a villamossíneken, és öreg Jaguarját leparkolta a kapitányság előtt, egy megállni tilos tábla tövében.

Amint kiszállt, megérezte a tengeri szelet, amelynek nem jelentett akadályt az ötven kilométernyi távolság az Atlanti-óceántól. Szeles, majdhogynem viharos volt az idő. A légáramlatot semmi nem tartóztathatta fel. Aki már élt át éjszakai vihart az óceánnál, az tudja igazán, hogy milyen. Amikor a hullámok dühödt morajlással verik a partot, a szél nem áll meg a városig, és a sirályokat is a bordeaux-i sikátorokig kergeti. Luc Verlain sok ilyen viharos éjszakát tapasztalt meg. Részben az Arcachon-öbölben az apja hajóján, részben a carcans-i parton lévő házban. Gyerekként mindig aprónak és kiszolgáltatottnak érezte magát vihar idején. Ez felnőttkorára sem változott. A kíméletlen természet erejével az ember nem vetekedhet. Sohasem fogja uralni. Így tanította mindig az apja.

Luc a főbejárathoz ment, és megállt a tükröződő üvegajtónál. Egy jóképű férfi állt előtte. Komoly és szúrós tekintetű. Ha úgy vesszük, bordeaux-i tekintetű. A férfi fekete inget viselt, félhosszú, barna haja volt, és meglehetősen ápolatlan, háromnapos borostája. Nagyon megváltozott. Az osztrigatenyésztő törékeny fia, akin a viseltes ruházat mindig mintha egy-két számmal nagyobb lett volna a kelleténél, nem létezett többé. A kezdő rendőrként hordott régi egyenruha is feledésbe merült. A párizsi évek megacélozták. Először a külváros, azután a belváros volt az iskolája. Az utolsó hónapok meglehetősen keményre sikeredtek. A szatirikus hetilap, a Charlie Hebdo és a vincennes-i kóser bolt elleni iszlamista merényletek miatt a kollégáival együtt sokat túlórázott. Éjszakákon keresztül álltak lesben, véget érni nem akaró kihallgatásokon vettek részt, faggatták a gyanúsítottakat és a tanúkat. Hatalmas nyomás nehezedett rájuk. A politikusoknak nyomozati sikerre volt szükségük, amelyet a rendőrségnek mindenáron szállítania kellett. Luc a lelke mélyén talán még egy kicsit örült is, hogy itt, vidéken nyugodtabb tempóra válthat, bár erről nem szívesen vett tudomást.

A férfi, akinek a tükörképét most olyan kritikusan méregette, lényegesen jobban tetszett neki, mint az egykori félénk fiatalember. Minden rendben volt vele. Jól érezte magát a bőrében. Lett valakivé. Csak az Aquitaniában eltöltendő időt kell kibírnia, és máris siethet vissza Párizsba. Oda, ahol az élet tombol, és nem a szélvihar. Oda, ahol a barátai és – elsősorban – a barátnői élnek. Ez idő szerint csak egy barátnő, még ha Delphine-t nem is így mutatná be. A lány nem ragaszkodna ehhez. Legalábbis nagyon remélte.

Luc egy automata tolóajtón át lépett be az épületbe. A folyosók hosszúak és szélesek voltak, mindenütt kínos tisztaság uralkodott, és a levegőnek kórházszaga volt. Ugyan minden új volt, mégis elhasználtnak, valahogy másodosztályúnak, ideiglenesnek látszott. Egészen más légköre volt, mint a párizsi Préfecture de Police-nak, amelynek történelmi kulisszáját mintha az örökkévalóságnak szánták volna, hogy kőbe vésett emlékműként hirdesse a köztársaság hatalmát. Luc felliftezett a másodikra, és mielőtt kilépett volna a kabinból, már hallotta is a hangot a folyosóról.

– Verlain! Isten hozta! Láttam magát az ablakból.

Az öregember, a barátságos hang tulajdonosa, Luc elé sietett. Nyújtotta az egyik kezét, a másikban egy újságot lobogtatott. Luc az első pillanatban szinte fel sem ismerte. Egykori főnöke, Preud’homme megöregedett. Kissé fáradtnak látszott, de még mindig jó kiállású férfi volt. Szürke öltönyt és pöttyös, lila csokornyakkendőt viselt, őszülő, hullámos haját pedig hosszúra növesztette.

– Jó napot, uram – köszöntötte Luc. – Csodás újra itt lenni, és örülök, hogy máris összefutottunk.

– Én is örülök, hogy a legjobb tanítványomat megint magam mellett tudhatom, még ha a körülmények… – Az öregember nagyot nyelt. – Hogy van az apja?

Verlain látszólag nem érzékenyült el a kérdéstől.

– Nincs jól. Nehezen viseli, hogy ágyhoz van kötve. Épp ő, aki az egész életét a szabadban töltötte. A kórházban mindent megtesznek érte, de a rohamok szörnyű fájdalmat okoznak. Szeretnék minél több időt mellette tölteni. Köszönöm, hogy olyan gyorsan felszabadított nekem egy állást.

Preud’homme bólintott.

– Nagyon remélem, hogy sokáig lesz nálunk. A helyi lap mindenesetre már tud önről – mondta a férfi, és Luc kezébe nyomta a Sud Ouest legfrissebb számát. A címoldalon hatalmas betűk hirdették a szenzációt: „A párizsi sztárzsaru Bordeaux-ba érkezett”. A cím alatt a fotója és egy felsorolás a párizsi gyilkosságiaknál elért legnagyobb sikereiről.

– Ó, istenem – nyögött föl Luc. – Erre aztán nem számítottam.

Most már tényleg mindenki tudja, hogy megint itt van, és ez a nyilvános hozsannázás is kényelmetlen. Szívesebben nyomozott a sajtó figyelme nélkül.

Preud’homme ezzel szemben elégedett volt.

– Nagyon is kiérdemelte a babérkoszorút. Még emlékszem, amikor együtt nyomoztunk, tudja? Annak idején, amikor én még… – Preud’homme megakadt, és Lucnek kellett kisegítenie.

– Főfelügyelő volt, mint most én.

Az öregember azonnal visszavette a szót.

– Pontosan, maga meg épp akkor végezte a rendőrakadémiát. Milyen ügyeink is voltak? Az egyik nem az a féltékenységi dráma volt odakinn, Margaux-ban? Mind azt hittük, hogy egy alkalmi tolvaj tört be a villába, de maga hamar szimatot fogott. A ravasz családapa hamis nyomokat hagyott. Amikor rájött erre, azonnal tudtam, hogy nem tarthatom magunknál sokáig. És így is történt. Másfél évvel később elveszítettem a legjobb tanítványomat.

Lucnek kellemetlen volt a régi-új főnöke dicsérete. Lehajtotta a fejét, és csak akkor emelte fel ismét, amikor Preud’homme megragadta a vállát.

– Egyébként azóta nem sok minden változott nálunk. A szőlőbirtokok körül felbukkan néha egy-egy csaló örökös, olykor kitör a verekedés a szörfösök között, és a városközpontban is el-ellopnak egy táskát. De emberöléssel vagy gyilkossággal nem szolgálhatunk túl gyakran, főfelügyelő úr. – Preud’homme kurtán felnevetett. – Párizshoz képest mi kissé provinciálisak vagyunk. Vagyis olykor ki kell majd szállnia betörésekhez is, de nagyszerű csapata lesz. Jöjjön, bemutatom nekik.

Verlain felvette Preud’homme lassú lépteinek ritmusát, és egymás mellett sétáltak végig a folyósón egy nagy fehér ajtóig. Brigade criminelle Aquitaine, állt a táblán. Tehát itt székel a teljes aquitaniai régióért felelős bűnügyi osztály. Illetékességi területe óriási. A városok, tehát Bordeaux és Arcachon mellett hozzá tartoznak a világ legszebb borvidékei, vagyis Médoc, Pomerol és Saint-Émilion. Arcachon körül találhatók a legnagyobb osztrigatelepek, Gironde megyében pedig Franciaország leghosszabb homokos strandjai. Nehezebb esetekhez az északon fekvő La Rochelle rendőrsége is az ő segítségüket kéri, akárcsak délről a biarritzi és bayonne-i kollégák a baszkföldi spanyol határ közeléből. Tengerpartok, szőlőhegyek, zöldségtermesztő és nyugodt életű vidékiek. Bűnügyi szempontból nem éppen Detroit. Inkább Malibu. Békés és szemrevaló.

Preud’homme kinyitotta az ajtót. A nagy terem bútorai olcsó, barna fából készültek, a mennyezetről neonlámpák lógtak, és a hatalmas ablakoknak nem ártott volna egy alapos pucolás. Luc persze tudta, hogy a rendőrségnek mindig szűkös az anyagi kerete, és ezekben a nyugtalan időkben az ideje is kevés. Megkönnyebbülten állapította meg, hogy legalább a számítógépek újak. Nyilván kapcsolódnak az internethez, így videótelefonon beszélhet a párizsi kollégákkal, és láthatja is az ismerős arcokat.

– Kedves kollégák – kezdte Preud’homme ünnepélyesen –, ő itt Luc Verlain főfelügyelő Párizsból. Nem kell maguknak bemutatnom. Az egyik legrégebbi tanítványom. Ő pedig Anouk Filipetti kapitány.

Luc Verlain a nő felé fordult, és azonnal összekapcsolódott a tekintetük. Anouknak hosszú, sötétbarna haja és csillogó barna szeme volt. Valami hihetetlen nemesség sugárzott belőle, ami egyáltalán nem illett ehhez a poros irodához. A bőrét alaposan lebarnította a délvidéki napsütés. Farmert viselt, bőrcsizmát és a fehér inge fölött fekete, steppelt mellényt. Sportos és mégis elegáns. Minden további nélkül lehetett volna egy vendég a kedvenc borbárjából, a Le Rubis-ből. Természetesen az egyik legcsinosabb.

Anouk kézfogásra nyújtotta a kezét.

– Isten hozta itt, a világ végén.

Egymásra nevettek.

Preud’homme félbeszakította őket.

– Ő pedig Hugo Pannetier hadnagy.

– Jó napot, főfelügyelő úr! – mondta a fiatalember.

A zömök és sápadt férfinak rövid, szőke, pihés haja volt. Jóindulatú arcán piros foltok ütköztek ki. Ártatlan kinézete csalóka volt – Luc információi szerint sokáig szolgált a CRS különleges egységénél. Az ottani fiúk pedig kemény gyerekek voltak, megfelelő izmokkal a megfelelő helyeken.

Preud’homme szerette volna bemutatni a terem hátsó részén, az ablaknál lévő nagy asztal mögött ülő férfit is. Az azonban felállt, és Lucre függesztett szemmel nyílegyenesen elébe masírozott.

– Etxeberria főfelügyelő vagyok – ragadta magához a szót. – X-szel írják, és s-nek ejtik.

Köszönet a betűzésért, gondolta Luc. Az akadémián sok dolga volt baszk terroristákkal, és kissé meg is tanulta a furcsa nyelvüket. A főfelügyelő éles hangon folytatta.

– Mi ketten azonos pozícióban vezetjük ezt az osztályt. Csak a múlt héten tudtam meg, hogy hozzánk érkezik.

Verlain észrevette, hogy Anouk idegesen elfordul. Az elmúlt héten nyilván heves viták folytak miatta. A vele egyenrangú kollégájáról is informálódott, de jobbnak vélte, ha maga alakít ki róla véleményt, és nem ítélkezik elhamarkodottan. Méregette a másik főfelügyelőt, akiről nemcsak a neve, de a kinézete is egyértelműen elárulta, hogy baszk. Etxeberria elhanyagoltan borostás volt, mint aki hat napja tükörbe sem nézett. Kopott, barna bőrdzsekit és cowboycsizmát viselt, fekete haja pedig csimbókosan lógott a nyakába. A bajusza megbarnult a nikotintól, a vörös hajszálerek hálózta arca pedig a vörösbor szorgos élvezetéről árulkodott. A főfelügyelőnek néhány másodpercenként görcsösen megrándult a bal szeme, lecsukódott a szemhéja, majd megint felnyílt. Lucnek komoly erőfeszítésébe került, hogy ne bámulja folyamatosan ezt a különös jelenséget. A baszk arcvonásai arra utaltak, hogy valamikor jóképű lehetett, de most inkább úgy festett, mint aki egy könyvillusztráció alapján utánozza a rossz rendőr megjelenését. Az öltözéke is erre utalt. Etxeberria láthatóan nem volt boldog attól, hogy egy többszörösen kitüntetett főfelügyelőt neveztek ki mellé. Itt, Aquitaniában amúgy sem lehetett túl sok dicsőséget bezsebelni, de Luc társaságában a jövőben neki erre még kevesebb esélye volt.

Etxeberria folytatta.

– Együttműködést várok el magától, és megkérném, hogy mindent beszéljen meg velem. Egy csapat vagyunk, és azok is akarunk maradni.

A főfelügyelő ezzel elfordult, és visszament az íróasztalához. Preud’homme meglepetten nézett Etxeberria után, majd megfogta Verlain könyökét, és kivezette az irodából.

– Később találkozunk – szólt vissza az ajtóból Luc.

Együtt mentek le Preud’homme ezredes első emeleti irodájába. Az idősödő titkárnő barátságosan üdvözölte Lucöt. Már időtlen idők óta dolgozott Preud’homme mellett, és gyakorlatilag tétel volt a bordeaux-i rendőrségi leltárban. Az ezredes a nyolcvanas években hozta magával a szülővárosából, Lille-ből. Preud’homme irodájában nagy rend uralkodott, sőt, még az ablakok is tiszták voltak. Verlain megvárta, míg az ezredes helyet foglal az impozáns bőrfoteljében, majd maga is leült.

– Nagyon sajnálom, de Etxeberria fékezhetetlen. Személyes sértésnek veszi, hogy nem alapítottunk egy új alosztályt magának, de a súlyos bűncselekményekhez elég nekünk egyetlen csapat is. Aquitaniában nem tolonganak a gengszterek. Amikor felhívtak Párizsból, hogy egy időre áthelyezik ide, azt gondoltam, maguk ketten tudnak majd együttműködni. A főfelügyelő ezzel nem ért egyet, de ne vegye a szívére. Tényleg jó rendőr.

– Valahogy majdcsak megleszünk, ezredes – bólintott Verlain.

– Remélem is, mert a csapatuk tényleg kiváló. Pannetier régi, helyi családból származik, és erős gyökerek kötik a környékhez. Tehetséges, fiatal hivatalnok, jó lövész, és nagyon sportos, még ha ezt első pillantásra nem is fedezi fel az ember.

Luc elnyomott egy vigyort, de az öreg Preud’homme is derűsen felnevetett, amitől hirtelen megfiatalodott.

– Azt hiszem, hogy Pannetier soha nem fog elmenni innen. Nős, van két gyereke, és odakinn, Bègles-ben épített maguknak egy kis házat.

Verlain bólintott, és kinézett az ablakon. Bègles Bordeaux egyik déli elővárosa a Garonne mellett.

– Mademoiselle Filipetti kitüntetéssel végezte az akadémiát – folytatta Preud’homme –, és várja az előléptetését. Akkor valószínűleg itt hagy majd bennünket, mert igazi kihívásra vágyik.

– Figyelemre méltó nő.

Preud’homme egyetértően mormogott.

– Igen, Luc, valóban az. Nem is tudjuk, hogy miért választott minket. Eddig nem voltam képes összeszedni a bátorságomat, hogy megkérdezzem. Mindig olyan…

– …megközelíthetetlen? – segített Luc.

– Pontosan. Megközelíthetetlen. Talán csak azért jött ide, hogy egy kicsit összeszedje magát. Először Párizsban volt, aztán valahol délen, azt hiszem, Nizzában. Ha előléptetik, akkor valószínűleg megint egy nagyvárost választ. Most megpihen, mielőtt a karrierje rendesen beindul. – Luc bólintott, Preud’homme pedig bizalmasan előrehajolt. – Tudja, Verlain, többnyire semmi dolgunk nincs, így nyugodtan szánhat elegendő időt az apjára. Etxeberriával pedig majdcsak elboldogul. Tipikus baszk. Makacs és önfejű.

Preud’homme cinkosan kacsintott, Verlain pedig visszamosolygott rá. Megköszönte a főnökének az eligazítást, és visszavonult a nagy irodába. Az íróasztala az ablaknak háttal állt. Luc leült. A pillantása egy poros szobanövényre esett. Valami pálmaféle ácsorgott kiszáradva a sarokban. Lucnek szándékában állt megszabadulni tőle.

Tehát ismét itt volt. Bordeaux-ban. Mint főfelügyelő. Tizenöt évvel ezelőtt hagyta el a várost. Most visszatért, és csupa új arccal találkozott. Pannetier még iskolás volt, amikor Luc elvégezte az akadémiát. Anouk nem innen származik, viszont roppant érdekes nő. Etxeberrián még gondolkoznia kell. Meg kell találniuk a módját, hogy együtt tudjanak dolgozni. Preud’homme régi bútordarab, és már évtizedek óta ő a főnök. Előtte északon élt, és figyelemre méltó ügyeket oldott meg. Egy szerelem hozta Aquitaniába, különben mostanra már valamiféle vezető tisztségviselő volna a belügyminisztériumban. Ő csinált igazi rendőrt Verlainből, és hagyta, hogy Párizsba költözzön. Verlain most visszajött, hogy az apját ápolja. Hasnyálmirigyrák. Ezért helyeztette át magát. Így csak keveset kell dolgoznia, és jut ideje az apjára. Tervezte, hogy még a nap folyamán meglátogatja a kórházban. Végre jó fia akart lenni. Eddig túl kevés időt töltöttek együtt. Ráadásul a Párizsba menekülés tartósnak ígérkezett. És jól is sikerült, hiszen még most is kedvelte a fővárost.

[1] „Jó reggelt, búbánat!”

2. fejezet

GASTON KIHOZTA A GŐZÖLGŐ TÁLAT és a hidegtől párás pohárban a Muscadet-t. A Luc mellett ülő turisták kíváncsian lestek a tányérjába. Tényleg forró osztrigát szervíroztak neki? Pedig azt hidegen szokás enni. A főfelügyelő azonban rajongott a La Plage specialitásáért. Az étterem közvetlenül a carcans-i strand lejárójánál volt, annak a kis faháznak a közelében, ahol Luc felnőtt. Az arcachoni medence osztrigáit csőben sütötték, ez volt a titkos helyi recept. Természetesen kapható volt itt nyersen és hidegen, csupán citrommal és medvehagymás ecettel is. De ezt a titokzatos fogást Luc már a gyerekkora óta ismerte. Az osztrigákat óvatosan felnyitották, hogy a héjban tengervíz is maradjon. Azután került rá a titkos összetevőkkel fűszerezett tojássárgája és a póréhagyma. Már csak egy kis újhagyma kellett hozzá, és savoyai Gruyère sajt. Az osztrigák öt percet töltöttek a sütőben, és máris lehetett tálalni. Igazi kulináris szenzáció. A tál mélyén az osztrigák még majdnem nyersek voltak, de felül lágyan rájuk olvadt a sajt. Hozzá az északra eső Loire régióból származó hideg Muscadet ilyen melegben még déltájban is isteni kinyilatkoztatásnak bizonyult.

Luc azzal számolt, hogy ezen a napon még nem kell dolgoznia. Ebéd után elmegy az arcachoni kórházba, majd a hajnali indulás és kimerítően hosszú autózás miatt korán ágyba bújik. A pillantása most a fehér homokos partot határoló dűnére esett. A dűne lábánál kilométereken át széles homokstrandok húzódtak, egészen le, Baszkföldig. Ezek a strandok Aquitania büszkeségei közé tartoztak. A partot heves hullámok ostromolták. Igazi paradicsom hullámlovasoknak.

A dűne másik oldalán lévő helység aprócska volt, talán ötven öreg ház, mögöttük a fenyőerdőben a hatalmas sátortábor, a Camping de l’Océan. Mellette, az erdő homokjában, a gazdag párizsiak cölöpökön álló faházai. Telente Carcans Plage kísértetiesen kihalt volt. Csupán néhány család élt itt. Halászok, tengerészek és egy-két régről itt ragadt hullámlovas, akik időközben megöregedtek. A családok összetartottak. Élelmiszert kölcsönöztek egymásnak, ha valakinél fogyóban volt a készlet, merthogy a pék, a hentes és az élelmiszerbolt csak nyaranta tartott nyitva. Igen magányos élet volt ez, és amikor a decemberi viharok dúltak, az óceán vize olykor egészen a dűnéig tolakodott. Luc ezeket a napokat is szerette. A hosszú telet. Akárcsak a többi helyben lakó. Miután véget ért az április, nőni kezdett a népesség egészen júliusig, amikorra a Carcans Plage-ban lakók száma megszázszorozódott. Akkor már a kis szörfös bárokban minden éjszaka vadul ünnepeltek. A Mascotte de l’Océanban minden reggelre készen állt az irdatlan mennyiségű, előre sütött crêpes, a francia palacsinta, hogy napközben friss áruként adják el a turistáknak. A Chez Heidi étteremben, amelyet egy német bevándorló működtetett, már órák óta forgott a grillen a jambonneau, a német recept szerint fűszerezett óriási disznósonka. Minden volt itt, ami a szomszédos településen is, a szörfösök Mekkájában, Lacanau-Océanban. Nem volt olyan nagy, de ugyanannyira zsúfolt.

Luc itt akart lakni, az apja faházában, az Avenue des Dunes-ön. Amióta az öreg kórházban volt, a kunyhó üresen állt, tehát a főfelügyelő itt éppúgy elalhatott, mint egy kis bordeaux-i lakásban. Nem jelentett problémát, hogy az öreg Jaguarral negyven percet kellett autóznia a kapitányságig, és az itteni környezet sokkal jobban megnyugtatta, mint a városi. Kiheverheti az elmúlt hónapok súlyos stresszét. Nyugodtan gondolkozhat önmagán és a kapcsolatain. A kapcsolatán Delphine-nel és az elmúlt évek többi nőjével. Már előre örült a hosszú, magányos sétáknak az esőben. Bár ahogy kinézett, a következő esőre egy darabig még várnia kell.

Mielőtt az étterembe ment volna, kipakolta két kis bőröndjét, a Párizsból hozott ellátmányt, a néhány üveg sört, két palack Chablis-t. Vörösbort, sajtot és friss bagettet a falusi boltban vett. Szerencséjére röviddel fél egy előtt sikerült eljutnia az üzletbe, utána ugyanis sziesztát tartottak fél ötig. Hihetetlen. Luc jobban szeretett akkor vásárolni, amikor eszébe jutott. Ahogy ehhez Párizsban hozzászokott. Ha úgy hozta a nap, akkor akár röviddel éjfél előtt.

A kunyhó előtt parkolt az apja régi Land Rover Defendere. Az osztrigahalász még mindig ezt használta bevásárláshoz, meg hogy ellátogasson a gujan-mestrasi osztrigakikötőbe, a régi munkahelyére. Lucben derűs emlékek ébredtek, ahogy elsétált az öreg terepjáró mellett. Amikor kinyitotta a kunyhó megkopott festésű ajtaját, megcsapták gyerekkora illatai. A fa, a hal és a cigarettafüst. Odabenn sötét volt, ezért Luc széthúzta a függönyöket. Azonnal éles napfény töltötte be a szobát. A ház egyszerű berendezése néhány fabútorból, egy régi ágyból és egy régiségnek ható, de a szívéhez közel álló gáztűzhelyből állt. A berendezés spártai, de hihetetlenül tiszta volt. Erre ügyelt az apja azután is, hogy a felesége, Luc anyja elhagyta őket.

Az apja és ő együtt laktak ebben a kunyhóban, de nem sok időt töltöttek itt. Voltaképpen csak aludni jártak haza, meg az előkertben grillezni, ha volt friss haluk. Helyi tengeri keszeg vagy languszta Vendée-ből. Gyakran voltak kinn a vízen, az arcachoni medencénél, ahol az apja osztrigatelepei voltak.

Luc kinézett az ablakon, és eszébe jutottak a parton töltött végtelenül hosszú napok. Ahogy barnára sült legényként, a hóna alatt egy szörfdeszkával megmászta a ház előtt lévő homokdűnét, hogy kijusson a partra. Egy magányos fiú, akinek csak egy volt fontos: az óceán és mindaz, ami ott várt rá. Majd egy másik kép telepedett rá az emlékeire, de Luc elűzte.

Az étteremben ült, és ette az osztrigát. Mindegyik falat mámorító, és mindegyik az ifjúságát juttatta eszébe. Nagyjából négyéves lehetett, amikor először kóstolta. Természetesen nyersen. Iszaposan nyálkásnak és undorítónak érezte. Nem sokkal később kihajóztak az apja kis, piros halászhajójával az Arcachon város előtti öbölbe, a medencéhez, az osztrigatelepekhez. Ott végignézhette, hogy mennyi munkával jár begyűjteni az osztrigával teli zsákokat, lehetett nyár vagy tél, tombolhatott a szél, vagy tűzhetett a nap. Azon az első napon tanulta meg, hogy az óceán nem adja ingyen a kincseit, és még aznap este megevett egy egész tál osztrigát. Azóta volt a kedvence. Ahogy a szájába tette az első falatot, visszatért minden emléke.

Most hát megint itt volt, és ehetett annyi osztrigát, hogy a párizsi fülén jöjjön ki. Találkozni fog gyerekkori ismerőseivel. Jacques-kal, akinek ajtaján még a régi, alig olvasható tábla lógott: Boulangerie. Ropogós bagettet vesz à la tradi, ahogy egész Franciaországban a hagyományos változatát nevezik. Alig létezik francia, aki flûte-öt rendelne – ezt a vizenyős, puha bagettet meghagyták a turistáknak. Gyerekként ő vásárolta Jacques-nál a tradit a családi reggelihez, és Jacques, aki már akkor is öregember volt, jó napjaiban még egy istenien vajas és csokoládés pain au chocolat-t is a kezébe csúsztatott.

Elsőként azonban a kedvenc éttermét kereste föl, amit Gaston vezetett a feleségével. A német Eveline a hetvenes években turistaként érkezett ide, beleszeretett Gastonba, és itt is maradt. Luc apja a halászhajón töltött hosszú munkanapok végén mindig Gastonnál és a feleségénél itta meg az aznapi utolsó italt, és gyakran vitte magával a fiát is.

Azután itt volt még Rod, a szörfdeszkakészítő. Egy kis boltot vezetett a falu közepén, és ő mutatta be Lucöt a hullámoknak. Az időjárástól cserzett arcát már április közepére barnára égette a nap. A szörfdeszkákkal végzett munkától megkérgesedett a bőre, de közel a hetvenhez még mindig minden nap a műhelyben találta, ahol híres deszkáit árulta.

Luc ivott egy korty bort, és letört egy darabka kenyeret, hogy beletunkoljon a tálba, amikor megszólalt a mobilja. Miért mindig evés közben? Luc a kijelzőre nézett. A hívás a kapitányságról jött.

– Verlain.

– Jó napot, főfelügyelő, itt Anouk, azaz Filipetti kapitány. Be tudna jönni? A parton találtak egy holttestet.

– Hogyan? – Verlain habozott. Az első napján egy holttest? – Mintha Preud’homme azt mondta volna, hogy önöknél mindig nagy a nyugalom. Hogy itt nincsenek gyilkosságok.

– Ez általában így van, főfelügyelő, de ön nyilván hozott magával egy kis munkát is. A holttest a Lacanau-Océan strandján van, úgy egy kilométerre délre a fő átjárótól, a Plage Lionon. Menjek magáért?

– Nem, köszönöm. Autóval vagyok Carcans-ban. Innen egyenesen odamegyek.

– Akkor ott találkozunk.

– Köszönöm, Anouk, azaz Mademoiselle Filipetti. – Luc az ajkába harapott. – Akkor hamarosan.

– Fizethetek, Gaston?

Az öreg vendéglős kisietett a teraszra. Luc apjától már hallotta, hogy a tékozló fiú visszatér. Az azonban, hogy most tényleg itt ül, egészen rendkívüli volt a számára. Nem azért, mert Lucből párizsi főfelügyelő lett, ez ugyanis itt, Carcans Plage-ban nem sokat jelentett, hanem mert Alainnek, az egykori osztrigaszállítójának a fia.

– Mi a gond? – kérdezte az erősen kopaszodó férfi, a szája sarkában az elmaradhatatlan filter nélküli Gitanes-nal, és a tálra nézett, ami még félig tele volt. – Nem ízlett? Amióta nem az öreged hozza az osztrigát, azóta nem falod be mindet? – Ugyan tréfálkozott, de a hangjába némi aggodalom is keveredett, hogy Lucnek tényleg valami kifogásolnivalója lenne.

– Gaston – válaszolta Luc lefegyverzően –, elképzelhetetlen, hogy ne legyen tökéletes az osztrigád. Sajnos szolgálati ügyben elhívtak. Nagyon sajnálom. Holnap délben megint jövök, és akkor elmesélsz mindent a helyi újdonsült, titkos szerelmi ügyekről. Rendben?

– Szívesen – biccentett Gaston. – Fizethetsz holnap is, de csak a bort. A félig tele tálért nem számítok fel semmit.

Luc átölelte Gastont, és sietve elindult. Le kell tennie arról, hogy ma még meglátogathatja az apját.

A zsúfolt parkolót a Jaguarral a keleti kijáratnál hagyta el. Ekkor ismét felvillant az iménti kép. Most képtelen lesz elhessegetni. Egy szőke lány. Hélène. Évekig próbálta elfelejteni, de éveken át nap mint nap gondolt rá. Hélène-re és az Atlanti-óceánra. Most kénytelen lesz mindennel szembenézni.

Bármely más napon Lacanau-ba tartva a széles Route Nationale-t választja, de az húsz perccel hosszabb út lett volna. Ma sietett. Elhagyva Carcans Plage-t, jobbra fordult, rá a szűk megyei országútra Lacanau-Océan felé. Az út szeszélyesen kanyargott a hatalmas fenyőerdőben. A szélvédőn napsütötte foltok táncoltak, majd eltakarta őket a magas fák árnyéka. Odakint hangosan zsizsegtek a kabócák, és Luc feltekerte az ablakot, mert most nem akarta hallani a természet hangoskodását. Tíz percen keresztül kanyargott, miközben egyenesen előrebámult. Annak a húsz évvel azelőtti kora reggelnek a képei ismét felbukkantak a lelki szemei előtt. Röviddel Le Huga előtt, mielőtt még kiért volna az erdőből, görcsösen próbált balra nézni. De természetesen látta. Egyszerű fakereszt az út jobb oldalán. Felgyorsított, és amikor végre rákanyarodott a helyi 6-os útra, vett egy mély lélegzetet, majd letekerte az ablakot. Szaporán lélegzett. Beért Lacanau-Océanba. Lacanau települése néhány kilométerre volt az óceántól. A parti strandokat és falvakat általában a szárazföld felé eső nagyobb helység után nevezték el, de mindig kaptak egy kiegészítést. Carcans-ban ez „Plage” volt, itt Lacanau-ban „Océan”.

Itt sokkal hangosabb volt az élet, mint Luc szép kis falujában. Miután a hetvenes években a szörfösök felfedezték Lacanau-t, gyorsan elterjedt a jó hullámok és a hosszú, homokos part híre, és egyre több hullámlovas érkezett. Jóllehet mindig ügyeltek arra, hogy ne építsenek rengeteg rusnya szállodát, elkerülhetetlen volt, hogy a strand sétányára ne nyomja rá a bélyegét a sok betonépítmény és a megszámlálhatatlan mennyiségű ajándékbolt. Carcans jobban tetszett Lucnek, de Lacanau-nak is megvolt a saját szépsége. Évek óta rendeztek itt nemzetközi hírű szörfversenyeket, és az alternatív hullámlovas közösség is hű maradt a helyhez. Elő- és utószezonban még mindig sok rozsdaette szörfös busz érkezett Európa minden tájáról.

A központban Luc ezúttal nem szentelt figyelmet a fürdőhelyi építészetnek, a tornyocskáknak és erkélyeknek, az árkádoknak és oromfalaknak. Elhúzott a turistairoda mellett, és csak a gyalogos zónában lassított le. Itt feltette a kocsi tetejére a kék villogót, hogy figyelmeztesse az andalgó turistákat. Még a „Police” feliratú napellenzőt is lehajtotta. A kocsit leparkolta a központi strandátjárónál, ahol villogó kék fénnyel már állt két csendőrségi kocsi. Mellettük egy Citroën, nyilván a rendőrség egyik civil járműve. Talán Anouké.

Luc a sétány falához ment, és viszontlátta a híres strandot, az aranyló homokot, a homokszemekről visszatükröződő napfényt. A homokos strand jobbra is, balra is a horizontig nyújtózkodott. És az óceán. A hullámok. Észak felé a horizonton három-négy hullámlovas várt a tökéletes hullámra. Nem sejtettek semmit a szárazföldön történt szörnyűségről, odakintről nem látszottak a rendőrségi autók, és láthatatlan maradt az egy kilométerre délre, a homokban fekvő holttest is.

Luc lement a lépcsőn, levette a barna bőrcipőjét, és lehúzta a zokniját is. Mezítláb gyorsabban haladt. Óvatosan tette meg az első lépéseket a forró homokban, azután lesietett a vízhez, ahol a nedvességtől összeállt homokon akár futni is lehetett. A lábát időnként megnyaldosta az óceán. Hiába sietett, eltartott még vagy öt percig, mire elérte a lezárt területet. Félreeső hely volt, messze minden nyüzsgéstől. Errefelé már a helység házai is elfogytak. Itt a helyi rendőrség dolga volt a tetthely biztosítása. Lucnek feltűnt, hogy a tetthelyet körülzáró szalag mellett álló csendőrökön golyóálló mellény van. Az, hogy a párizsi terrorista merényletek óta Aquitaniában is megerősítették a biztonsági intézkedéseket, kissé nyomasztotta a főfelügyelőt. Egyetlen ember hányt fittyet az előírásra, aki csak egyenruhainget viselt. Kövér, kicsi alak volt, aki ide-oda futkározott. Luc azonnal felismerte.

– Álljon meg, uram! Ez egy tetthely, és nem mehet tovább. – A kordonnál álló rendőr megfogta a szalagot, hogy Luc ne tudja felemelni.

Verlain hümmögött, és felmutatta a buzgó kollégának a szolgálati igazolványát.

– Luc Verlain főfelügyelő.

A rendőr meglepetten felkapta a fejét.

– Talán ez a párizsi gyilkosságiak ügye?

– Nem, fölösleges aggódnia. Áthelyeztek, csak még nem volt időm az igazolványomat kicserélni.

– Elnézést, főfelügyelő. Isten hozta.

A kis, kövér ember sietett feléje.

– Lou! Ez őrület! Mióta nem találkoztunk? – üdvözölte Luc.

A viszontlátás örömében átölelték egymást, és az sem zavarta őket, hogy egy tetthelyen vannak.

– Túl rég, öregfiú. Itt már csaknem alkoholtilalom van, amióta elmentél. Épp ideje, hogy újra elmenjünk valahova néhány pohárkára. – Luc elmosolyodott. Lou nem úgy nézett ki, mintha az elmúlt időben az étkezést is elhanyagolta volna. – Már hallottam, hogy visszajössz. Franciaország legmenőbb rendőrét jelentették be nekünk. Richard-ral az üdvözlésedre bulit készülünk csapni.

– Jó ötlet. Mihamarabb le kell gurítanunk azt a néhány italt, fiacskám. De most meséld el, hogy mi az ördög történt itt.

– Várj még egy kicsit. Ott hátul jön már Etxeberria és a csapata. Velük van az a dögös Filipetti is. – Lou vigyorgott.

Verlain még gyerekkorából ismerte Lout. Később rendőrként is remekül kijöttek egymással, és azóta is tartották a kapcsolatot. Lou hallani sem akart a rendőrségi hierarchia felsőbb régióiról, és egyszerű közhivatalnok maradt. De ez is elég volt ahhoz, hogy Lacanau és környékének rendőrfőnöke legyen. Jól keresett, kevés felelősség nyomta a vállát, és minden este pontosan hazaérhetett vacsorára. A felesége pedig jól főzött, és ez meg is látszott Loun. Lacanau-ban nem történhetett semmi, amiről ne tudott volna. Gyakorlatilag ő volt a környék polgármestere is, és ismerte az összes hírt, pletykát. Luc tudta, hogy Lounak mennyire tetszik ez az életvitel, bár ő halálra unta volna magát, ha egy életre összeköti a sorsát ezzel a világ végi hellyel.