Fekete István

Kele

MÓRA KÖNYVKIADÓ

Rajzolta: Bakai Piroska

Borítóterv: Hitka Viktória

Minden jog fenntartva, a kiadvány egészének

vagy bármely részének a kiadó írásos engedélye nélküli sokszorosítása,

másolása, egyéb engedélyköteles felhasználása – beleértve

a kiadvány digitalizálását és ily módon történô többszörözését,

nyilvánossághoz közvetítését – szigorúan tilos!

A kiadó könyveit kedvezménnyel

megrendelheti webáruházunkban:

www.mora.hu

© Fekete István jogutódai, 1971, 2011

© Móra Könyvkiadó, 2001, 2011

Alapítva 1950-ben

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Móra Ferenc Ifjúsági Könyvkiadó Zrt.

E-mail: mora@mora.hu

Honlap: www.mora.hu

A digitális kiadás gondozója:

Digitalbooks.hu Kft.

http://www.digitalbooks.hu

A digitális kiadás készítői mindent elkövettek, hogy a mű minden e-könyv-olvasó eszközön, illetve szoftverben hibamentesen jelenjen meg. A törekvésünk ellenére előforduló problémákkal kapcsolatban kérjük, keresse meg kiadónkat, és megpróbáljuk orvosolni a problémát!

ISBN 978-963-119-106-6

A csapatban valami meglazult. Már reggel óta érezni lehetett, hogy nincs minden rendben, és most kivált egy öreg gólya, és széles szárnnyal körözni kezdett. A fiatalok szívesen mentek volna a magányos vándor után, de a vezetők nem tágítottak, mert nem volt még itt a pihenés ideje.

A rend tehát nem bomlott meg, csak egy gólya vált ki, a többi ment előre kérlelhetetlen egyformasággal.

– Majd utánatok megyek – intett szárnyával az elmaradt vándor, ám ebben a szárnycsapásban majdnem annyi szomorúság volt, mint mikor egy ember azt mondja: Isten veletek. – A nagy víznél elérhetsz bennünket – intett a csapat vissza, de szemükben megvillant valami, és testükön átborzongott a búcsúzás. Tudták, hogy viszontlátás nincs, és a nemzetség eggyel kevesebb lett. Ha majd leszállnak valahol, talán számadást tartanak, hogy mennyien maradtak, talán visszaszáll egy pillanatra emlékezetük az elhagyotthoz, de most erre nincs idő. Előttük a tér, amelyet meg kell még ma járni, előttük az idő, amelybe ez a tér éppen belefér – tűnődni nem lehet. A csapat minden tagja érzi a hiányt, mintha társuk helye üresen velük repülne, de ezen segíteni nem lehet, mert a segítség többe kerülne, mint a veszteség. Előre, előre ez évmilliós országúton, az ősök százezerszer megjárt útján, előre, könyörtelenül elhányva a fogyó életet a jövendő élet nevében.

A békák, kígyók, gyíkok eltűntek; a szöcskék és sáskák megfogyatkoztak, a fiatalok éhen ébredtek a fészek peremén, egér az idén nem sok volt, hát indulni kellett, mert elfogyott az élelem. A nagy utat éhesen megtenni nem lehet, és azt se lehet megvárni, hogy a fiatalok meggyöngülve, kalandvágyóan és erőtlenül vágjanak neki az útnak. A csapaton végigszaladt az indulás intő rezdülése, az érzéketlen tollak alatt érezni lehetett messze idegen tájak üzenetét, és a felhők formája, az ég színe, a szél őszies sziszegése is mind, mind azt mondta:

– Indulás!

A gólyacsapat ekkor tűnődve állt a patakparton, és egyetlen mozdulat nem árulta el ezt a belső parancsot. Egyik még vakaródzott is, a másik ásított, de mindenik pontosan tudta, hogy ha most valamelyik öreg kiterjeszti a szárnyát, és egy-két lépéssel ráugrik a levegőre: akkor már megállás nincs.

És most utaznak. Kora délután van még, alattuk ragyog a kései nyár, előttük valahol messze a Dél meleg kamrája, és mögöttük, a meg nem született nappalok titokzatos ismeretlensége mögött: a szárnydermesztő, hideg félelem, az éhség és elmúlás.

Az elhagyott testvér üres helye hidegen úszik velük és bennük, de az a másik aggódás sokkal nagyobb, és a kisebbnek hallgatnia kell. Ott repül az elhagyott gólya párja is, de nem érez többet, mélyebbet, fájdalmasabbat, mint akármelyik csapatbeli. A párok élete már szétszakadt. A fiak már itt repülnek, a cél elérve, a nemzetség jövője biztosítva, további kötelékre szükség nincs, s amire nincs szükség, az csak rossz lehet. A tavasz fokozódó lángolása meghozta a párosodást, a fészekrakást, a fiókákat; a nyár a gondot, türelmet, fáradozást, örömet, s a vénasszonyok nyarának hűlő éjszakái elsorvasztották a szálakat, melyek összetartották a családot. És ekkor, a nyár végi tűnődés hallgatásában mind erősebben szólaltak meg a régi szálak, amelyek – ha el is hallgatnak kisebb időre – mindig voltak, vannak és lesznek: a csapat és a nemzetség időtlen összekötői.

Alulról a sárga tarlók szikkadt melege most szinte mellbe löki őket, és a csapatvezetők egyszerre mozdulatlanra fogják szárnyukat. Ez a levegő meleg és sűrű, csak rá kell feküdni, a hegyes, piros csőrt nekiszúrni az iránynak, s akár aludni is lehet. Nem, arról szó sem lehet, hogy akár egy gondolattal is eltérnének a céltól. A vándorló madár elindul valahonnan, és elindul valahová. Az ősi ösztönök pókhálója abban a pillanatban összeköti az életnek, a földnek, a szívnek és gyomornak ezt a két helyét, s erről letérni éppen úgy nem lehet, mint a vonatnak a sínekről. Elpusztulhat az egész csapat, elpusztulhat minden gólya az utolsóig, de az utolsó, a legutolsó ugyanezt az utat keresi meg, mint ahogy egyik szobából a másikba átmenni csak az ajtón lehet.

Jó ez a pihenő repülés. Kicsit lassúbb, mint amikor verdesnek a szárnyak, de ez nem baj. A vándormadár számadásában – aminek nem is számadás a neve – ez is benne van. Benne az ösztönök csalhatatlan mérlegelésében, az idő, az izmok, a távolság, a levegő, időjárás minden lehetőségében, ami nem is lehet másként, vagy csak rövid ideig, mert ha véglegesen megváltozik vagy elmúlik valamelyik: az maga az elmúlás.

A nap lassan közeledik a nyugati éghez, és fent hűvösödik a levegő. A szárnyak újra meglendülnek, a fiatalok megérzik az öregek tudását, hogy mennyi van még ma vissza; felettük hidegen pompáznak a bárányfelhők, alattuk elnyúlnak a napközben hasas kis gomolyfelhők, a sárga tarlók megbarnulnak lassan, és az erdők zöldje fekete lesz, mint a közelgő éjszaka.

A csapatvezetők keringeni kezdenek. A föld mind közelebb, közelebb emelkedik. Alattuk tópart, sásos nagy rét, a másik oldalon kopár homokdomb, öreg fák. A kör arrafelé szűkül, és minden gólya tudja, hogy máshova szállni nem is lehet. Kinyújtják hosszú lábukat, ugranak egyet-kettőt a föld érintésétől, a szárnyak még csapkodnak, de aztán összezárulnak szépen, mint amikor a fáradt munkás ölébe ejti kezét.

Körülnéznek.

– Itt pihentünk meg máskor is – mondja az öregek szeme –, kapkodjuk össze, amit még lehet. A nádashoz közel nem megyünk, az erdőhöz közel nem megyünk, és itt a fákon megalhatunk. Vigyázzatok!

A csapat szétszóródik, és az alkonyodó délutánban huszonkilenc gólya vadászik szöcskére, békára a tó melletti réten. A harmincadik elmaradt valahol.

Elmaradt, ami annyit jelent, hogy nincs. Hogy miért maradt el, az a csapatot nem érdekli, bár tudja. Csattant valami, sziszegett valami, és a szép öreg gólyának fájdalmasan megütötte valami a szárnyát.

– Fene egye meg, elhibáztam ezt a dögnagy állatot – mondta valaki.

– Húzz még egyet oda!

Újra az a csattanás, újra a sörétek sziszegése.

– Kár a patronért.

Ennyi volt az egész. Két ember – két fiatal ember – ment haza vadászatból, és csak úgy próbaképpen rálődöztek a gólyákra, melyek a fiaiknak vitték az ennivalót.

– De azért kapott a büdös – mondta megint az egyik –, láttad, megbillent.

A fiatalemberek aztán hazamentek, fegyverüket tisztogatták – rendes fiúk voltak –, és szerelmes levelet írtak kedves fiatal lányoknak. A levelekben rózsáról, alkonyról, fájdalomról, hűségről, békés otthonról, gyengédségről volt szó, a gólyát nem említették.

A szerelmes levelek szépen sikerültek. Holdfény csorgott bennük, az öreg gólya pedig állt a fészek szélén, lüktető szárnycsontjára gondolt, és néha odanyúlt csőrével, hogy a fájdalmat kivegye. A fájdalom azonban mély volt és kivehetetlen. A sörét a csont mellé szorult, feszített és égetett.

Pedig szép, nyugodt éjszaka volt. A fiak felnőttek már, ott gubbasztottak a fészekben, az asszony néha ránéz, mert érzi, hogy baj van, a hold felkelt a mocsárból, és a levegőnek vándorlásszaga kezdett lenni.

Megmozgatta szárnyát, és újra visszacsukta. Nem, nem törött, de ami benne van, az rossz, és még rosszabb jön. A fájdalom nő, és a fájdalom eszik. Hogy az életét megeszi-e ez a fájdalom, nem tudja. Előre nem gondol, mert előre tudni semmit nem lehet, de a pillanatok nehezek, és még nehezebbek lesznek.

A fészek a faluvégen van, egy villámcsapta nyárfán, melynek csak egyik fele él, a másik halott. De a halott része már nagyon régen halott, és az élő része nagyon régen él. A fészek szinte időtlen. Ő rakta valamikor, de hogy hányadik vándorlás után, arra nem emlékszik. Régen, s ez egyenlő a végtelen múlttal.

A nagy fa mögött cigányputri lapul a malomgát mellé, és előtte a csőszház van, ami nem sokkal nagyobb a putrinál. A különbség csak annyi, hogy a csőszház mellett kert van, bekerített udvar, és a kerítés karóin köcsögök száradnak. A cigányputri mellett nincs kert, és nincs kerítés. A végében egy kordé nyugszik rúdjára hasalva, és – kicsit odébb – egy szamár legel, már amikor legel. Többnyire gondolkodik. Ha rossz idő jön, nagyokat ordít. Ilyenkor az öreg cigány nem fogja be. A neve Balambér, és mint időjós faluszerte ismeretes. Szénagyűjtés és gabonahordás Balambér hozzászólása nélkül nem történik, és ha Balambér nemcsak ordít, de még hempereg is: – jégesőre, felhőszakadásra van kilátás. Ilyenkor tanácsos az aprójószágot fedél alá hajtani, nemkülönben a kaszát a padlásablakból bevenni, mert a mennykő – a fene a gusztusát – szereti az ilyen hegyes vasholmikat.

De Balambér most nem látszik – ezüst párában úszik a táj –, az öreg gólya a fa árnyékáról tudja, hogy még nem múlott el fele az éjszakának.

Az előbb Hu járt erre, a bagoly, és csendesen leszállt a szomszédos ágra, megforgatta buksi fejét, mintha azt kérdezte volna:

– Mi újság?

Az öreg gólya meg se mozdult, mintha azt mondta volna:

– Semmi.

– Úgy?

– Úgy!

A bagoly azután elrepült tanakodva, hogy mi baj lehet gólyáéknál, mert hogy valami baj van, azt megérezte. A gólya pedig elgondolkozott a bagoly megjelenésén, akit már régen nem látott. És éppen most...?

Reggel sokáig álltak tűnődve a csonka fán. Végül az asszony feldobta magát a levegőbe, s a fiak utánaszálltak. Később az asszony egyedül visszajött – a párság kötelékei még tartottak egy kicsit –, és odatelepedett párja mellé. Ránézett:

– Az ember?

– Az ember.

Aztán csak álltak. Az úton szekerek ballagtak a malom felé, az ostorok pattanása néha végigvágott a víz felett, az emberek kiáltása hamar elhalt a széthulló nyár lágy szalmájában, s a két gólya csak állt.

– A csapat együtt van – mondta az asszony.

Az öreg gólya csak bólintott. A csapat együtt van, és ő nem érzi a vándorlás hívogatását. Nem érzi úgy, mint máskor. Az a kis ólomdarab a szárnyában elszakított valamit; elszakította a messzeség fonalát, eltörte a vágy végtelen ívét, és óvatosságot ültetett helyébe. Ez az óvatosság ma még csak tapogatódzás, de holnap vagy holnapután igen lesz, vagy nem. Élet vagy elmúlás. A kettő között alig van kis különbség, de ez a hajszál: most minden. Neki minden. Az asszonynak nem sok, s a csapatnak alig valami. Így van.

Amikor párja felszállt mellőle, kibontotta szárnyát ő is, és úgy repült a rétre, mintha semmi baja nem lenne. Amíg repült, csak szárnyára figyelt. A levegő egyformán simogatta mindkettőt, és az egyik egészséges volt, a másik beteg. Ezt a szárnyat figyelte az öreg gólya – mintha a másik nem is lett volna –, s ez a szárny most azt mondta:

– Nem!

A réten együtt járt a többivel. Evett, vadászott, mint a többi, de most minden mozdulat más volt, mint máskor. Minden mozdulat beleütközött abba a kis ólomdarabba, és azt mondta:

– Nem!

S ezt tudta ő, és tudták a többiek is. Nem néztek rá, nem figyelték, de önkéntelenül ellépett mellőlük, mert idegenek lettek, és idegen lett ő is azoknak. Magányos. De azért jól evett és sokat, és később ismét közéjük ment. Az idegenség megmaradt, de elhagyni magát nem szabad. Délután ő szállt először fel a levegőbe, s a család azonnal követte az alvófához. Repülésén nem látszott semmi, s amíg így repül, addig parancsol is.

Komoran ültek az ágon az öregek, és figyelve a fészek körül, a fiatalok. Augusztusi délután volt. Álmos nyár vége, poros alkony, ami melegen úszik az este felé. A malom körül szekerek álltak; a gát vize sötét volt és meleg, mint a sár, a malom előtt a fűzfák délutáni lélegzete összekeveredett a meleg liszt, erjedő mocsár és lótrágya szagával. Az ökrök nyugodalmasan kérődztek, az emberek még nyugodalmasabban pipáltak, és ha mondtak valamit, csak azért mondták, hogy el ne aludjanak. A vásott csizmák, repedezett nadrágszíjak, foltos kabátok, szutykos pipák, izzadság és fekete körmök a nyárhoz tartoztak, a nyugodalmas, félig pihenő nyár végéhez, s ennek homályos tudata olyan volt, mint az álom.

Vége az aratásnak; megkapta mindenki a részét, ahogy dolgozott, s a malom lágy dörmögésében mintha a téli pihenés puha, nagy macskája dorombolna.

Mozdulatlanul ültek a gólyák a fészek körül, a vén nyárfán levél se rezdült, de a fiak és anyjuk úgy érezték, hogy az apa nincs velük a vándorlás vágyódásában. Ott állt mellettük, mégis távoli lett és idegen, akit sajnálni is lehet, de akihez mind kevesebb közük van.

Az árnyékok elmúltak már, Csi népe – a fecskék – ittak a gát vizéből, a szekerek puha pattogással eldöcögtek a falu felé, és a cigányputri mellett Balambér unottan csapott egyet-egyet farkával, mert más tennivalója nem akadt. Hosszan gondolkodott, hogy ordítson-e, de a levegő olyan száraz volt, mint a törek, amiből esőt, vihart kisilabizálni semmiképpen sem lehetett. Tehát nem ordított, csak fülével billentett egyet-kettőt, mert az idő reménytelenül állandónak mutatkozott, és Balambér soha nem csapott még be senkit hamis jóslásokkal. (Lehet, hogy az emberek ezért gondolták róla, hogy „szamár”, és ezt Balambér nem tudta, és amilyen bölcs volt, nem is akarta tudni.)

Így jött el az este észrevétlenül és puhán, mintha nem a percek éles határvonala hozta volna a sötétséget, hanem az idő lágy szalagja, amely láthatatlan keréken mozog, lemerülve a sötétségbe, és felmerülve a sötétségből.

A hajnal mintha csodálkozott volna:

– Hát a gólyák még itt vannak?

A csősz felesége levett két köcsögöt a karóról, a csősz – megérkezve éjszakai őrködéséből – igazított egyet a fűrészbakon, ami látszólag nem jelentett semmit, mégis annyit jelentett, hogy rendetlenséget talált a ház körül, ami mindenképpen tűrhetetlen, s most ő, hogy hazaérkezett, rendbe tett mindent.

Felesége elébe tette a tejet és a kenyeret.

– Ha nekem is csak annyi dolgom lenne, hogy a bakon lökök egyet, én is úr lennék.

– Nem állt egyenesen.

– Úgy állt, ahogy az este itt hagyta. Talán elaludta kend a szemét az éjjel, és most másként látta.

A csősz nem válaszolt. Nyelte a tejet nagy darab kenyerekkel. Mit válaszoljon? Az, hogy aludt az éjjel őrködés helyett: természetes, de miért hányja most fel a felesége, amikor máskor biztatta rá. A fene egye meg a bakot!

Ásított.

A kutya kiment, bejött a földes konyhába, felette legyek zümmögtek.

A gát vize párásan füstölgött.

Az öreg gólyák kelepeltek egy sort, a fiak hallgattak, s a kelepelés szétszóródott a reggelben, mint a tanácstalanság.

Megmozdultak, körülnéztek. A táj, a fészek környéke, az öreg fa, a gémeskút, a ház rásodródott a ballagó Idő szalagjára, s a gólyák feldobták magukat a levegőbe.

A réten már ott ácsorogtak a többiek. Látszólag tétlenül, semmit nem várva, semmivel nem törődve, ám mindenki érezte a messzeség hívogatását. A csapatvezér lépett egypárat, szétcsapta szárnyait, a mozdulatlanság megtört, a levegő suhogni kezdett, elsüllyedt alattuk a rét, a patak, a malomgát vize, s amikor kitárult a messzeség: elindultak dél felé.

A fészekre, az otthonra már nem gondolt senki.

Előre! Vár a nagy víz, az idegen folyók, az idegen mocsarak, vár az Idő, ami szép és jó, meleg és élelemmel teli, és másutt kell eltölteni.

Előre! A látszólagos rendetlenségben is rend van, érzik egymást, érzik a csapat összetartozandóságát, érzik önmagukat és szárnyukban a csapat minden szárnyát. Tudják, hogy valahol baj van, figyelnek rá, és amikor a beteg szárnyú öreg gólya kiválik közülük, a közösség halvány részvéte mögött megnyugvás is van, hogy most már csak egészséges szárnyak viszik a nemzetséget dél felé.

Délután van még, szép, szikrázó, augusztusi délután. A réteken fonnyad a sarjú, a virágok megfakultak már; a kertekben kesernyés illata leng a kapornak, sárgul az uborka, idei verebek csiripelnek értelmetlenül a bokrok hűsén, a felhők nem mozdulnak, az ég porosan szürke, mint az unalom, csak egy magányos gólya köröz fájó szárnnyal, tűnődve az idegen vidék felett, mind lejjebb, mind lejjebb, mert a társak már eltűntek a messzeség párájában.

Idegen táj forgott alatta, amint elgondolkozva szántotta a köröket, és lassan ereszkedett lefelé, hogy jobban körülnézzen. A falu végén a patak ismerős volt, mert minden patak ismerős, s a különálló falu végi ház barna nádteteje is kedvére volt, mert a nád is ismerős, akár nyári zöld, akár téli sárga. A ház kéménye meggondoltan füstölgött. Az udvar nagy, a kert még nagyobb, és nem messze a kert alatt a patak.

Ereszkedett; a körök szűkültek.

A kertben egy ember, az udvaron kutya, a kerítés mellett egy szamár.

Nyugalom és békesség párázott alatta, amikor csendes kanyarodással leszállt a ház tetejére.

Amikor széles árnyéka átúszott az udvar felett, vészesen rikoltott a kakas, a verebek egymás hegyén-hátán surrantak az élő sövény ágai közé, a kacsák egyik szemükkel felsandítottak az égre, a libák pedig fél lábra álltak, ami náluk az unalom és lekicsinylés jele.

A gólya fájó szárnyát igazgatta, és nem jutott eszébe, hogy kelepeljen, mert ez nem az ő otthona volt. Az udvar megnyugodott. A kakas harsányan kukorikolt:

– Lássátok, megkiáltottam a veszedelmet. Mindig rám hallgassatok, és ne féljetek!

– Tás-tás – totyogtak a kacsák –, Kurri megvakult. Ostobának mindig ostoba volt, de már a szeme is megromlott. Hosszú lábú Kele még a felhők között volt, amikor mi már láttuk, és most azt mondja, ő megkiáltotta a veszedelmet. Nevetséges... tás-tás-tás – és rövid farkukat riszálták a nevetéstől.

A libák unottan álldogáltak a vályú mellett, hideg kék szemük megvetette az egész világot, kivéve a kukoricát.

A sövény szitasűrű ágai közül ekkor már előmerészkedtek a verebek, és amikor meglátták a magányos gólyát, egyszerre megjött a hangjuk. Csuri népe egyszerre szokott beszélni, nem mintha úgy is megértenék egymást, hanem mert úgysem értenék meg egymást. Egy öreg kan veréb azonban túlcsiripelte az egész gyülekezetet.

– A hosszú lábú Kele hozzánk jött, bizonyára hallott rólunk. Kelével beszélni kell...

Erre mindenki elhallgatott.

– Nagy csőre van – csipogta egy kis idei veréb, és az ághoz törölte száját, mert még egy kicsit pállott volt. Az öreg veréb azonban oda se nézett.

– Látom, azt akarja mindenki, hogy én beszéljek vele, hát majd beszélek is. – És felröppent a háztetőre a gólyától tisztes távolságra, mert ami igaz, az igaz, a gólyának nagy csőre van.

A verébsereg nem mozdult, de éktelen csiripelésbe kezdett:

– Ki bízta meg?... Ki bízta meg?... – kiabálták összevissza, de aztán elhallgattak, mert a magányos gólya arra fordította a fejét, ahol az öreg Csuri kissé felfújva magát, de azért szerényen megszólalt.

– Láttuk érkezésed, Kele, és örülünk, hogy nálunk pihensz meg; azt hisszük, vándorlásban vagy.

A gólya bólintott, és piros lábával megvakarta csőre tövét, mire a veréb ijedten ugrott félre, de aztán úgy tett, mintha ez a mozdulat is hozzátartozott volna a fogadtatáshoz.

– Mi nem vándorlunk, mert erős nép vagyunk, de megértjük a vándorlókat is, mert, ugye, kinek a búza, kinek a béka, és van olyan is...

A gólya szeme most keményen azt kérdezte:

– Mit akarsz?

– Csak annyit – szeppent meg Csuri –, hogy ez jó ház, nyugodt ház, itt megpihenhetsz, amíg akarsz. A mi népünk erős, és itt minket mindenki tisztel...

– Elég – bólintott a gólya, és egyet lépett Csuri felé, aki rémülten röppent vissza a sövényre.

– Mit mondott, mit mondott? – csiripelte a csapat.

– Vándorlásban van... és megmondtam neki, hogy megengedjük, ha itt akar pihenni, mert mi erős nép vagyunk.

– Erős nép vagyunk, nagyon erős nép vagyunk! – csiripelt fülsiketítően a csapat, aztán egyetlen rebbenéssel levegőbe vágódott, mert a sövény mellett álldogáló szamár leharapott egy ágat, s ezzel megrántotta az egész bokrot. Hogy a szamár megunta-e a csiripelést, vagy éhes volt a levelekre, ezt nem lehet tudni, ámbár fülét már előbb is nagyon billegette, ami a szamárnál a nemtetszés jele. Megrántotta tehát a bokrot, és szájában a zöld ágat rágogatva, odaballagott a kert mellé, ahol egy nagy fehér-tarka kutya feküdt. Megállt előtte, és nézték egymást.

– Láttad? – mondta az egyik szeme.

– Láttam – mondta a kutyáé.

– Baja van?

A kutya jól megnézte a gólyát.

– Nem látszik rajta.

A szamár lenyelte végre a megrágott leveleket.

– Baja van. Kele ilyenkor már nem jár egyedül, csak ha kiverik a csapatból, vagy ha magától elmarad – elfintorította a száját –, huh, de keserű volt ez a levél.

– Akkor minek eszed?

– Jót tesz a gyomornak. Keserű, de jót tesz. Most egy kicsit szellőztetem a tüdőmet.

A kutya riadtan fordult félre, és a szőre felborzolódott, a szamár pedig rettenetes ordítozásba fogott. A kis ház ablakai megremegtek, két galamb ijedten vágódott félre, mert éppen az udvar felett repültek, a tyúkok közelebb húzódtak a kakashoz, akinek aranykarikás szeme harciasan villogni kezdett.

Amikor a szamár befejezte az ordítozást, újra odafordult a kutyához, és okos szeme azt mondta:

– Ez hang, mi?

– Az – pislantott a kutya –, a szőröm felborzolódik tőle...

– Nem értesz hozzá. Ebben erő van, ez nem olyan nyavalygó vonítás, mint amikor te a Kis Fényt nézed este, vagy az ember kolompozni kezd a nagy házban, nem tudom én, kinek, mert akkor már mindenki otthon van.

– Az más, akkor nekem kell vonítanom, és azt kell vonítanom, amit érzek, de a tüdőmet szellőztetni... ez megint a te csavaros fejedre vall, akármilyen büszke vagy is rá.

– Lehetek is – billegette fülét a szamár, mert az állatok szemmel, hanggal, mozdulatokkal is beszélnek –, lehetek is. Tudod, hogy az embereket is nagyjából megértem; egyszer – káposztát vittünk éppen, ahol bennünket vár a sokaság – azt mondja Berti egy kis embernek – olyan kis embercsikó volt, vagy ha úgy akarod: emberkölyök –, azt mondja Berti: „fiam, te máris akkora szamár vagy, mint az apád.” Na?

A kutya tétován pislogott.

– Nem értem.

A szamár bosszúsan csapkodott a farkával.

– Mi van itt nem érteni való? Dicsérte a kis emberkölyköt, akinek egyébként szép nagy füle is volt, hogy máris annyit ér, mint az apja.

– Na, most már értem.

– Hát így van – pislogott a szamár –, azért hidd el nekem, te Vahur, a Hosszúlábúval is baj van. (A kutya a híres Vahur nemzetségből származott, de az emberek ezt nem tudták, és a teljesen értelmetlen Bujtár nevet adták neki, holott nőstény volt, azaz szuka.)

A magányos gólya mozdulatlanul állt a kémény mellett, és hosszú alakja maga volt az elhagyatottság. De az udvart már megismerte, és látta a kertet is, ahol egy ember hajladozott, és különféle holmikat rakott egy kiskocsira. Amikor a kocsi tele volt, nagyot kiáltott az udvar felé fordulva:

– Miska! Miska!...

A szamár kedvetlenül nézett a kutyára.

– Könnyű neked, Vahur, téged csak akkor hívnak, ha enni adnak.

A kertből mérgesen csattant fel újra a kiáltás.

– Miskaaa! A teremtésit a nagy fülednek, viszem az ostornyelet...

– Most már mennem kell – rezzent meg a szamár.– Amíg a nevem kiáltja, nincs baj, de amikor azt mondja: ostor... – és elballagott a kert keskeny kapuja felé.

Ekkor már egészen az ég alján járt a nap, s a ház árnyéka messze beesett a kertbe. Az udvar elcsöndesült, a verebek zsivajgása elhallgatott, a kacsák egy alacsony ól felé totyogtak, s a tyúkok felesleges hangoskodással repültek fel a tyúkház ülőkéire, előzőleg komolyan fontolgatva a távolságot és a hely alkalmasságát. A közeli réten könnyű pára szállt, s a falu egyetlen utcáján éktelen por gomolygott a hazatérő csordák nyomában.

Amikor elült a por, a napnak már csak vörös emléke hunyorgott az ég alján, de a kertek öreg fái alatt, a falu végi gyepűk zugaiban, a nádas árnyán, puha, nagy kazlak mellett ott osont már a Sötétség kisebbik szolgája, a Szürkület.

A magányos gólya állt a háztetőn, mint az őrszem a vártán, és alakja elszíntelenedett, mert egyszínű volt most már a kert, az udvar, a ház, a kémény s a kordé is a kertben. A kordé tele volt rakva egészen. Az ember még a kosarat is feldobta a tetejére.

– Na, Miska, mehetünk!

Miska azonban az első szóra nem szokott indítani.

Ez ősi szokás a tisztes szamárnemzetségben, s ettől nem tágítanak.

– Nem hallod?

Erre Miska sóhajtva belefeküdt a hámba, s a kis kordé pattogva, nyekeregve kizötyögött a fészer elé, ahol Miska pontosan megállt, várva, hogy levegyék róla a szerszámot, mert szolgálata a mai napra lejárt. Még hátra is nézett, hogy jön-e már Berti, aki megértette a figyelmeztetést.

– Csak ne nagyon nézegess, mert ha akarom, reggelig nyakadon hagyom a szerszámot.

Miska vidáman billegette a fülét, mert a „szerszám” szót is megértette, a többi pedig nem volt fontos. Berti fenyegetését egyébként se kellett komolyan venni, mert igaz ugyan, hogy odaütött, ha Miska túlságosan elszemtelenedett, de tisztán is tartotta, és ha kellett, lopott is neki egy-két jó falatot, friss lóherét, zsenge zabot, tejes kukoricát – már aminek éppen az ideje volt. Persze, nem otthon lopta, hanem útközben, ha alkonyattal hazafelé ballagtak a piacról vagy a vásárból, mikor már üresek voltak az utak, és a kis kordé mögött régi emlékek ballagtak. Ilyenkor Berti néha hangosan is megszólalt:

– Hej, Miska, Miska...

Miska ilyenkor körülnézett, hogy van-e valami érdemes ennivaló a közelben, s ha volt: megállt. Bánatosan lekonyította fülét, ami viszont szamárnyelven annyit jelent:

– Hej, Berti... Berti...

Berti szíve ilyenkor tele volt érzelmes, szép emlékekkel, melyek hol igazak voltak, hol nem, és társának, majdnem barátjának érezte Miskát ebben a szomorú, öregedő világban.

– Várj egy kicsit, Miska.

És Miska várt, türelmesen, míg Berti lekapott egy-két kukoricacsövet, kihúzott pár szép répát, vagy gyorsan vágott a sarlóval jó nyalábot a zsenge zabból, aminek olyan íze van, mint az édes anyatejnek. Berti az összekapkodott holmikat bedobta az üres kordéba, ráhúzta a ponyvát, és miután maga is felült: pipára gyújtott.

– Mehetünk, Miska.

Miska még szomorkodott egy kicsit, aztán újra megrántotta a kocsit.

Ha azonban Bertire olyankor jött rá a sóhajtás, amikor tarlók között jártak, ahol nem volt semmi, Miska nem vett tudomást Berti bánatáról, mert az Miskának teljesen haszontalan volt. Miska csak az élvezhető bánatot tartotta elviselhetőnek... Ilyenkor továbbzörgött a kis kordé, hurcolva a megmaradt káposztát vagy tököt, Berti bánatával vegyesen. Az öreg legény ilyenkor fiatal korára gondolt, ami annak idején szinte elviselhetetlen volt, most mégis szépnek tetszett; egy asszonyra gondolt, akit kár volt otthagyni, holott az asszony hagyta ott őt, katonakorára gondolt, ahol nagy legény volt ő a nagyok között is, pedig csak szakács volt, örökké zsíros nadrágban, nagy, fekete kondérok között. De így messziről nem látszottak már a kondérok, nem érzett a nyúzott fiatalság, a hűtlen asszony, mert csak az maradt meg, ami szép volt, s ami – végeredményben – nem volt igaz.

De most minden igaz lett, így ballagva tavaszban, őszben Miskával, fél liter borral csinosítva az emlékeket.

– Hej, te Miska, te Miska...

Aztán, amikor az asszony is elhagyta, idevetődött az öreg Ribizke Jánoshoz, aki nem is volt Ribizke, hanem Hajdinák, de faluhelyen hamar ráragad az emberre valami komolyabb név, amely a foglalkozásával jár. Az öreg kertész mázsaszám hordta a ribizlit a piacra, jeles növénynek tartotta, sokat beszélt róla, és nem is bánta, hogy elnevezték róla, mert Hajdinák annyi van a faluban, mint a tarka kutya, de Ribizke csak egy.

Igaz ugyan, hogy Berti is Szalai Bertalan volt valamikor, de ezt már régen elfelejtette maga az obsitos szakács is, mert sem a Szalaira, sem a Bertalanra nem volt semmi szükség. A név csak arra való, hogy értsen belőle az ember, s erre a „Berti” teljesen elegendő.

Amikor Berti letette a kis kuffert – ezelőtt nem is tudja már, hány évvel –, javakorabeliek voltak mind a ketten, és Berti úgy szólította a kertészt, hogy Hajdinák úr, feleségét meg, hogy – ténsasszony. De aztán múlt az idő, a kis kuffer odapenészedett a legényszoba padlójához, és a ténsasszony eltávozott más vidékre, ahol nem terem több ribizli. Most már Hajdinák úr – János bátyám, egy fizetés, egy asztal, egy munka és egy-egy kis apró öröm, ha – teszem azt – Berti egy héttel előbb viszi az újkrumplit a piacra és Hovorka – a szomszéd falu kertésze – elsárgul a mélyen átérzett irigységtől.

– Hát még az asszony! – kiált ragyogva Berti. – Azt látta volna, János bátyám! Az a lófejű Hovorkáné úgy nézett az urára, mint a tüzes gyík. Lesz ott ma este nyelveleves... Én meg csak zörgettem a forintosokat jó hangosan.

Újkrumpli azonban csak egyszer van egy évben, s az öreg legények portáján elég ritkák az ilyen apró örömök is. Baj persze nincs, bosszúság akad, de ez is közös, s így könnyebben elviselhető.

Bertinek már régen nincs „fizetése”, mert hol volt pénz, hol meg nem volt, de inkább nem volt. Egy darabig írogatták, hogy én tartozom, meg te tartozol, aztán elkallódtak a noteszok. – A fene se firkálja – mérgesedett meg egyszer az öreg Ribizke –, azt eszel, amit én, akkor eszel, amikor akarsz, ha kikopsz ruhából, lábbeliből, veszünk, itt hálsz szegény Zsuzsi ágyában, a dohányos szita ott van az ablakban, és ha megiszol egy pohár bort a keresetből, hát a magadét ittad. Jól van?

– Persze hogy jól van.

És azóta élnek békességben. Ezt a békességet ugyan feldúlta a nemrég elmúlt második nagy háború, ámbár szerencsésen átszaladt rajtuk, és még jót is hozott, mert az egy ember kis igazsága és nagy földje darabokra tört a sok ember igazsága alatt.

Ribizke is kapott még egy kis földet, de Berti is – mindenki a faluban, aki benne dolgozott –, és most már egyenjogú társak a keresetben és a munkában is.

Egy falusi asszony naponként takarít rájuk, megfőzi az ebédjüket, és ott hagyva a tűzhelyen, elmegy haza. Azután eszik mindenik, amikor dolga engedi, vagy hazaér a piacról.

A pénzzel pedig az egyik éppen úgy elszámol, mint a másik. Van egy lovuk, egy szamaruk, egy tehenük és az aprójószág. Az állatokat Berti tartja rendben, mert ő többet van odahaza. Ilyenkor előkészíti a másnapi portékát, úgy, mint ma, és fel is rakja, kivéve azt, amit csak hajnalban lehet felrakni.

Berti levette Miskáról a szerszámot.

– Emeld fel a lábad! Nem látod, hogy az istrángon állsz?

Miska engedelmesen felemelte a lábát, aztán ellépett a kocsi mellől. Mára vége a szolgálatnak.

Lassan esteledett. Berti megrakta a tüzet, s a kémény füstölögni kezdett. A füst egyenesen szállt felfelé, ámbár látni már alig lehetett, mert a szürkület elárnyékosodott, s az égen mindjobban fényleni kezdett a hold ezüstös serpenyője.

Az öreg Ribizke már egész sötéttel érkezett meg. A lovat hamar bevezették az istállóba, aztán bementek a konyhába.

– Megmelegítettem a levest – mondta Berti –, amúgy nincs semmi újság, csak egy gólyamadár szállt ide a háztetőre.

– Itt is van?

– Itt. Csak áll, aztán nézdegél...

– Talán beteg?

– Nem látszik rajta.

– Az ilyen madárfélével az úgy van – mondta Ribizke –, hogy nem látszik, nem látszik, aztán egyszer csak felfordul... Hanem a fiatal salátát úgy vitték, mint a cukrot. Neked is azt kell legtöbbet pakolni. A paradicsom meg nem kell a kutyának se. Dunát lehetett volna rekeszteni vele. Jó, hogy időben ott voltam, gyorsan leráztam, persze, bagóért... Merd ki, Berti, a levest! Megnézem ezt a madarat.

Berti óvatosan kimerte a levest, mire Ribizke visszajött.

– Itt van szegény pára; meg se moccan. Tedd be az ajtót, Berti, bejönnek a szúnyogok, aztán nem tudok aludni, ha ott eszi a fene, hegedül a fülem mellett.

Berti betette az ajtót, a lámpafény visszaugrott a konyhába, és sötétségbe esett az udvar.

Most már igazán este volt.

Augusztus végi, tarlószagú, sokcsillagú este, amikor még a házak is mintha elébe nyújtózkodnának az ősznek, és a kert álmosan ásít.

Gyümölcs, gyümölcs mindenütt.

Hull már a mag mindenfelé.

A holdat idei rókák ugatják meg, és idei szárnyak sziszegnek a levegőben dél felé, dél felé.

A magasságból lágy kiáltások szólnak le a földre:

– Megyünk, megyünk, ha még vagytok odalent, szálljatok fel utánunk a nagy vándorlás útjára. Dél felé, dél felé...

A magányos, beteg szárnyú gólya csak áll, és hallgatja az éjszaka utazókat. Ismeri hangjukat, ismeri szárnyuk suhogását, és megborzong a vágytól meg a láztól, amellyel az a kis ólomdarab lüktet szét egész testében. Úgy érzi, mintha az a szárnya most maga a külön élő Rossz lenne, maga a Baj és maga a Tilalom. Gondolatai között nincs Miért, nincs Önvád vagy Bosszú, nincs múlt, csak a jelen lüktet és a fájdalom, ami Van.

A kémény már kifújta a füstöt, az emberek odabent elhallgattak, és sötétséget csináltak, csak Miska mászkál az udvaron, mert nem szereti az istállót, és nem szereti Patákot, a lovat; igaz, hogy Paták is utálja Miskát. Miskának tehát megengedték, hogy aludjon ott, ahol akar, így hol a szalmakazal mellett hever le, hol a fészerben vagy Vahur közelében, akit ugyan butának tart, de tetszik éjszakai lótása-futása.

Most még nem álmos, így csak ténfereg összevissza, kihallgatja a kutyák üzengetését, akik megkiáltják egymásnak a híreket.

Az előbb ugyan a sírásó kutyája nagy ribilliót csapott a temetőben, hogy: – Lopnak! Lopnak, jujuju... viszik már!... – de aztán hirtelen eljajdította magát, amiből nyilvánvaló, hogy egy legény meg egy lány osont ott felesleges ragaszkodással egymáshoz (úgyis megbánják annak idején), és a legény megunva a kutya okvetetlenkedését, hozzávágta a fütyköst. A kutya aztán elhallgatott, a legény megkereste a botot – bele van vágva nevének a kezdőbetűje –, és visszament a lányhoz, aki ijedten kapaszkodott belé.

– Úgy féltem már...

– Mitől félsz? Nincs itt semmi baj... (de majd lesz!).

És azóta csend van.

Miska hosszas tűnődés után mégiscsak lefeküdt Vahur mellé, csak úgy a földre, mert a szamarak nem olyan kényesek az ilyesmire, mint a lovak. Paták – például – inkább két hétig állt volna egyhuzamban, semhogy lefeküdjék a porba.

A kutya meg is mondta egyszer Miskának, hogy Paták ilyet sose tenne.

Miska csak a farkával legyintett.

– Paták hallott valamit, hogy az apja nagy ló volt, valami... olyan... izé, szóval nem közönséges. Hát mire jó ez Patáknak? És most csak tiszta alomra fekszik, tiszta vizet iszik, szaglászik, fintorog, és inkább éhen döglik, semhogy a dohos zabot megegye. Ostobaság! Mit törődsz te azzal, ki volt az apád, talán nem is ismerted...

– Dehogynem – pislogott kicsit bizonytalanul a kutya –, anyám egyszer megmutatta. Hatalmas, szép kutya volt, azt hiszem, a mészárosnál szolgált; de amikor anyámmal odaszaladtunk a kapuhoz, amikor éppen arra ment, ránk se nézett, pedig anyám majd kicsóválta a farkát a helyéből. A lábát felemelte a kapuoszlop mellett egy pillanatra, aztán ment tovább. Azóta se láttam.

A kutya ekkor felkapta a fejét, mereven hallgatózott a kert felé, aztán felugatott, és morogva elrohant. Később hallatszott, hogy a kert végében mérgesen ugat.

A szamár elbóbiskolt, és csak akkor nyitotta ki szemét, amikor a kutya visszajött, de mivel nem mondott semmit, tovább szunyókált.

A hold most már túlment a házon; a nagy csendben csak a tyúkok ijedeztek néha álmukban. Már a kutyák is elhallgattak.

„A Kis Fény hátam mögé került – gondolta a magányos gólya –, fele elmúlt a sötétségnek. És nagyon fáj...” Aztán a csapatra gondolt, és látta a homokos domboldalt, és érezte, hogy ő onnét hiányzik. Nem a csapatnak, hanem magának, és ez a vágya összekeveredett a fájdalommal.

Az idő olyan lassan kúszott a nádtető felett, mint a szenvedés.

Ekkor egy kicsit lehunyta szemét, és amikor kinyitotta: keleten hunyorogni kezdtek a csillagok.

A hajnali hűvösségben mintha enyhült volna szárnya forrósága, és az a derengő fény ott keleten mintha valami jót ígért volna, de öreg gólya volt már, és tudta, hogy az este azért megint csak elkövetkezik.

Kurri odalent többször elkiáltotta a hajnalt, ámbár ez teljesen felesleges volt, mert mindenki tudta, s a kacsák szűk óljukban zajongva követelték, hogy eresszék ki őket.

– Táás-tás-tás, hogy ez a Kurri milyen okos azzal a micsodával azon a buta fején...

Miska aggódva figyelte a konyhaajtót. Miska sose aggódott feleslegesen. Soha!

Csendben kinyílt az ajtó – Bertinek gondja volt a zárak megolajozására –, és az öreg Ribizke sietve talpalt ki a kertbe, miközben morgott valamit, hogy el kellene keríteni az udvart; ugyanis belelépett valamelyik kacsa vagy liba hagyatékába. Berti a kordét rendezte.

– Miska! – És krákogott.

Miska úgy nézett a derengő ég felé, mint egy csillagász, akit a földi dolgok nem érdekelnek.

– Miskaa!

Miska megszagolt egy szalmaszálat, figyelmesen meg is nézte, mintha azt mondta volna:

– Az éjjel ezt nem is láttam. Hiába, romlik a szemem.

– Miska, a kukacok essenek beléd, hát veled már nem lehet boldogulni ostor nélkül?

Miska határtalan undorral, de csak úgy mellékesen tápászkodott fel. Állt még egy kicsit, mint aki nem parancsra megy, aztán odaballagott a kordé elé, és szépen beállt a helyére. Ostor – az más.

– A saláta árából ne engedj, a retekéből se – mondta Ribizke Bertinek –, a paprikát majd meglátod, a hagymának meg lesz télen is ára. Ne erőltesd!

A kordé kizörgött a szürkületbe, és eltűnt a ház mögött. Berti pipára gyújtott – látszott még a gyújtó fellobbanása –, azután már csak a kerekek beszélgettek, távozóban.

Ribizke megfejte a tehenet, megvakarta, megetette, aztán egy kis tányérba tejet öntött a ház végében, és felkiáltott a padlásra:

– Nááci!

De ez a kiáltás már szinte felesleges is volt, mert ahogy megcsordult a tej a tányérban, a padlás nyitott ajtajában megjelent öt macskafej. Nyaú és népes családja fent lakott a padláson, titokzatos homályban, mint amilyen titokzatosak ők maguk. Ott hozta világra gyermekeit, ott tanítgatta őket az egérfogás művészetére, sőt a lakodalmát is többnyire ott tartotta meglehetős hangossággal, ámbár sötétben. A gyerekek azután szépen felnőttek a nádtető melege alatt, mert Nyaú gondoskodott arról, hogy a kicsinyek meleg időben jöjjenek a világra. Nyaú gondos anya volt. Egy lakodalmat tartott tavasszal és egyet nyár elején. Ilyenkor az égő szemű lovagok nagy verekedéseket csaptak Nyaú le nem becsülhető kegyeiért, és Berti a csizmáját szokta a gerendához vágni, ha már nem tudott aludni a lakodalmasoktól.

Ennek azonban most már majd két hónapja. Azóta a kicsinyek felnőttek, megerősödtek, nemhiába borította gyászba anyjuk a környékbeli egér- és verébfamíliákat; és most jönnek lefelé a lajtorján puhán s hajlékonyan, mint maga az ártatlan szépség, mely ezelőtt pár perccel odafent még vérbe mártotta apró fogait.

Vahur kelletlenül nézi a családot, de nem bántja. Nem bántja, mert a macskák a házhoz tartoznak, és nem bántja, mert Nyaú önmagáért is tud verekedni, de a gyerekeiért maga a Sátán. Unottan félrefordítja tehát fejét, és lehasal a konyhaajtó elé, mert Ribizke nemsokára reggelizik, s akkor őróla se feledkezik meg. Ezenfelül Ribizke – mint minden magányos ember – szól egypár szót a kutyához, és a kutya a farkát csóválja, a szeme nevet, mert szereti az emberi hang lágy hullámzását, legfőképpen pedig szereti azt a simogató valamit, ami a hang mögött van. És szereti gazdája szemét is, amelyben annyi erő van, parancsolás, néha harag, de sokszor vidámság, és ha még kezét is a fejére teszi, akkor valami lágy reszketés szalad végig egész testén, és nyüszíteni kell a boldogságtól.

Ribizke most már papucsban jön ki, de a kutya mellett hirtelen megáll, mintha eszébe jutott volna valami, és felnéz a háztetőre.

Keleten, a púpos hátú, távoli dombok felett ekkor bukkan fel a nap, és meleg ragyogása szétfolyik az egész világon. Becsorog a konyhába, a gerendás szobába, a fészek alá, a kacsák bűzös óljába, az istálló kis ablakán, a vályú repedésébe, az elszáradt uborkalevelek alá – szétfolyik, és jön szikrázó, apró hullámokban, szétterül, felemelkedik, és a maga végtelen életébe ölel minden életet.

– Áldott légy, Nagy Fény – mondja a magányos gólya meg se rebbenő szeme –, áldott légy, és gyógyítsd meg a szárnyam.

Nem szó ez a kérés, nem hang, nem kívánság, nem vágy, nincs neve ennek a mozdulatlanságnak, de benne van a szegény vándor néma állásában, csüggedt szárnyában, a fájdalomban, amely átborzong testén, tollai ziláltságában, benne van a levegőben, és ott a háztetőn, a füstös kémény mellett, lecsepeg a földre, mint tavasszal, ha megcsordulnak az ereszek.

– Na, te szegény gólyamadár! – mondja az öreg Ribizke hangosan. S ekkor melléje áll Vahur is, aki szeret gazdája mellett lenni, és ő is felnéz a háztetőre. – Na, te szegény gólyamadár, hát mi a bajod?

A hangok odaülnek a nádtetőre, a kémény kormos szájába, ott vannak a gólya mellett, felszállnak hozzá, és megérintik.

Lent Vahur csóválja a farkát.

„Ismerős talán?” – gondolja.

A gólya odébb lépett a tetőn, és lenézett öreg Ribizkére. Megmozdította kicsit a szárnyát.

– Beteg vagyok, de ha akarjátok, el is mehetek.

Ribizke a kutya fejére tette a kezét.

– Látod, Bujtár, van már gólyánk is!

„Ismerős! – határozta el magában a kutya. Ismerős, és idetartozik.”

Ribizke ezután egyenként nyitogatta ki az ólak ajtaját. Hangos szárnyverdeséssel röpültek ki a tyúkok – a kakas nem; a kakas leugrott először az ülőfáról, aztán rangosan kisétált, körülnézett és kukorikolt:

– Reggel van, reggeeel...

– Tás-tás-tás, há-há-há – röhögtek a kacsák –, még hogy reggel van! Nahát... – és szétszaladtak az udvaron, hogy éjjel nem maradt-e kint valami bogár, giliszta vagy akármi, ami megehető.

A libák kényelmesen lépegettek ki a fészer alól, egymás után, hideg fegyelemmel emelgetve lapátlábukat, odamentek a vályúhoz, ittak, felnéztek az égre, és vártak.

A gólya nézte ezt a zsibongást a háztetőről, és elnézett a patak felé is, mert már nagyon éhes volt. Szárnya kegyetlenül fájt ugyan, de enni kellett, még a fájdalom árán is. Olyan önkéntelen és világos számvetés ez a vadmadár életének, hogy szinte egyenlő az élettel.

A patak nem volt messze, és túl rajta valami kis zsombékos, ami nem lehet rossz vadászterület, a kertben pedig friss ásást látott – Berti hajlongott ott tegnap –, ahol szívesen elbogarászott volna, ámbár ez túlságosan közel volt a házhoz. Tűnődött.

– Itt vagy még, Kele? – csiripelt rá a kémény tetejéről Csuri. – Megbeszéltem a népemmel, s a népem is úgy akarja, hogy maradj, ha akarsz. Mi sokan vagyunk... csirr... – és mint a kő, vágódott az udvar felé, hol Ribizke éppen szórta ki az első marék ocsús kukoricát. Aztán a másodikat. Már az elsőre felzúdult az egész udvar. Hajrá! Összekeveredve tyúkok, libák, kacsák, verebek kapkodták a szemet. Most – de csak most – engedtek hideg méltóságukból a libák, és szégyenletes fürgeséggel kapkodták a kukoricaszemeket. A libák ugyanis – igen okosan – úgy érezték, hogy nagy dolog az előkelőség, de a legnagyobb dolog a világon a – has. Ezt az érzést még vadmadár őseiktől örökölték, s emellett ki is tartottak.

A kis kosár már kiürült, de Ribizke és Bujtár — az altiszt –, még kedvtelve nézte a zajongó tollas népet, amikor egy vékony, de éles, siránkozó hang vágott közéjük rimánkodva és követelve:

– Oé... Oéééé... Oéééé... hát a szegény Csám, hát a szegény Csám már nincs is a világon? Mindenki eszik, mindenki eszik, eszikoéé, oéé – és Csám, a disznó, felállva zörgette kerítésének ajtaját.

– Gyere, Bujtár, adunk a malacnak is.

Bujtár úgy ugrott, mintha azt mondta volna:

– Hol az a vödör, majd én viszem...

De Ribizke erre nem is gondolt. Bujtár nem tudta volna vinni a moslékot, így csak farkcsóválással segített, míg Ribizke Csám elé öntötte az ennivalót.

A kis hízó azonnal beledugta fejét a moslékba, és csak néha emelte ki, gyengéd röfögéssel megköszönve Ribizke vakargatását.

– Jólesik, cs-csm, jaj de jólesik, ott én nem tudom megvakarni... – és evett, és evett tele szájjal, nem törődve semmivel, és nem gondolva, hogy a vakargató kéz egyszer majd a télen... késsel...