Pirisi Máté

Karalagu

Második kiadás.

ISBN 978-615-6638-33-5

© Pirisi Máté, 2026

© Orpheusz Kiadó, 2025

„Sosem tiszteltem különösebben a fasisztákat, de fegyelmezni, azt tudnak.”

Hugó Grattr

„Kétszer voltam mások rabságának szabotőre: forradalmár.”

Hórusz Tamás

„Magányos fecske vagyok, aki nem csinál nyarat, de legelöl jár, s megmutatja, hol legyen.”

Nagy Nemzetnevelő

Fehér rügyek

Indulat

Valahol van egy nagy Isten, aki a tömegben pont az én tarkómra mutat, és azt mondja, veled még terveim vannak. A sorsom megmutatja, milyen is Ő valójában. A nevem Hugó Grattr; a világ megmentője lettem, mégis szűz maradtam.

***

A csórók zónájában születtem, és amikor a rajtkőhöz álltam, a többiek már egy kört vertek rám. Úgy hiszem, isten elvétette fogantatásom helyét, és szüleim halálával próbált kárpótolni érte, így árvaként nőhettem fel a Nemzet ölelésében.

Anyám a harmadik zónában született és halt meg. Minden hét minden napján hatra járt dolgozni, még a terhessége alatt is. Gyógyszertáros volt egy „jobb környéken” és mint a legtöbb szegény, ő is büszke volt arra, hogy magánál gazdagabbakat szolgálhatott. Állítólag szép nő volt, de gyorsan öregedett. Húszas évei végén már negyvennek nézett ki. Apám illett hozzá, drogos volt. Születésemkor egy kaptárnak – merthogy így nevezték azokat a nagy tömböket, amelyben megannyi ember élt összezsúfolva – a kilencedik emeletén laktak, onnan dobott a szemétledobóba valamelyikük. A kürtőben bevertem a fejem, ott szereztem azt a sebet, amit azóta is stigmaként viselek.

Gyerekkoromban feltűnő volt, a szám sarkától fel az orrnyergemen át, egészen a fejem tetejéig futott. Térképnek becéztek miatta az intézetben. A kóter 300 emeletes robusztus épület volt, rácsos ablakokkal és kopár bútorokkal. Keskeny, kanyargós folyosóin elavult fényturbinák szórtak koszos, tompa fényt gyerekkoromra. Tízen laktunk egy szobában, és a szobák között vad bandaharcok dúltak szüntelen. Tíz évesen meglestem, ahogy egy idősebb lányon elnyomkodnak egy doboz cigit a nagy fiúk. Még aznap megkéselték az egyik tettest. Én voltam. Én voltam a Térkép-pofájú, ő pedig a Pöttyösképű, hát, ő lett a ribancom. Hálás volt a késelésért, mégis feljelentett, miután elcseréltem egy doboz cigarettára. Ekkortájt figyelt fel rám a Vezér hivatala és katonai iskolába vezényeltek.

Rend, fegyelem és erőszak lett az otthonom az első zóna Nagyvezér utcai Rendészeti Kiképzőiskolájában. Mindent beleadtam, osztályelső lettem, és az utolsó év végén meghívtak a Tiszti Akadémia felvételijére. Azt mondták, minden álmom teljesül, de én sajnos túl sokat kérkedtem, ezért pár osztálytársam félholtra vert a felvételi előtti éjjel.

Felvételi

Bódultan ébredtem. A szememet kötés takarta, összes porcikámat átjárta a fájdalom. A gépek nyugodt csipogása mély örvényként húzott vissza az álomba, de valaki berontott az ajtón.

– Hugó Grattr! – az erős férfihangot kalapácsütésként éreztem a dobhártyámon. Próbáltam megmozdulni, de túl gyenge voltam hozzá. A hang karja letépte a kötést a szememről – Magánál van? –, tűként hatolt be a fény.

A szám teljesen száraz volt, ajkaim összetapadtak. Második próbálkozásra sikerült csak kinyögnöm egy halovány kérdést.

– Mi van?

– Készülődjön, el kell hagynia a kórházat!

– Nem látok.

– Útközben visszanyerheti a látását, pislogjon sokat. – Felültetett. – Ezeket írja alá!

– Mik ezek?

– A nyilatkozatai.

Tollat nyomott a tenyerembe, csuklómat vezetve hat helyre tett aláírást.

– Induljunk!

– Nincs erőm járni.

– Erre nem érek rá. – Türelmetlenül megpördült és kiordított a folyosóra. – Fajkó!

Egy kopott zakós, öreg csicskás toppant be a kórterembe sietve, mintha csak az olcsó cigaretta füstje üldözné.

– Uram?

– Intézd el! – Parancsolta kurtán, és ott hagyott minket.

– Szomjas vagyok – súgtam.

– Később ehet, ihat majd kedvére. – Az öreg próbált egy mosolyt dobni felém, de még korán volt hozzá. Egy savanyú grimasznál többre nem futotta. – Menjünk!

Fajkó remegő térdekkel a vállára emelt. Épp a mellemig ért.

– Tud jönni? – nyögte segélykérő hangon, mire elájultam.

A folyosón tértem magamhoz. Fajkó türelmesen cigizett mellettem, hamisan dúdolt valami régi slágert. Percekig tartott, mire fel tudtam ülni. Megkínált, elfogadtam. Körülöttem hozzám hasonló félholtak fetrengtek mindenfelé, némelyikből vér, másokból csípős szagú húgy csepegett. Az öreg fess férfinak tűnt közöttünk.

– Mi ez a… szar? – kérdeztem.

– Nem jártál még kórházban, ugye?

Fajkó egy borítékot nyomott a kezembe.

Tisztelt Hugó Grattr!

Ön felvételt nyert a Nemzeti Hivatalnok- és Bürokrataképző Intézetbe. Jelentkezzen azonnal!

Vede Palozár

Intéző

Nemzeti Hivatalnok-

és Bürokrataképző Intézet

Másnap már arról okítottak az Intézetben, hogyan beszél, gondolkozik és mozog egy hivatalnok, de engem csak a bosszú érdekelt.

Tanulmányaim

Fél évig tartott mire felépültem. Susa, azaz Susorics Albert körül forogtak a gondolataim. Ő volt a főkolompos.

Az apja intéző volt, jártak neki bizonyos előnyök, úgyhogy törzshelyük volt a moziban. A B12-es szék lett a veszte. Szíven szúrtam a Nemzet Ellenségei premierjén, amiért annak idején egy széklábbal verte be a fejem.

Akkor találkoztam először Mornusz Valér munkásságával, és a mozival úgy általában. Akkor még úgy hittem, hogy a film párját ritkító kiválóság, hiszen a Vezér kedvence rendezte. A Nemzet Hőse a nyitójelenetben lelőtte a véráruló „Hórusz Rab Tamást”. Azt mondta neki:

Ki ma panaszkodik, holnap áruló,

ki ma udvarias, holnap hízelkedő,

ki ma előzékeny, holnap alávetett,

ki ma beavatott, holnap titkokat rejt.

A filmnek nem volt története, csak a Nemzetről beszéltek hozzánk.

„Nekünk az udvariaskodás a pokol kapuja, ahová becéző szavakkal kikövezett út vezet. Egy erős világról álmodom, ahol nem adjuk át a helyünket, és nem kuncsorog érte senki. Ahol az elsőbbséget megszerezzük, nem megkapjuk. Ahol a zászlónkra az van írva: »akkor is!« Ahol a mentőközpont diszpécsere azt mondja: oldja meg!”

Mindannyian állva tapsoltuk meg a Nemzet Hősének utolsó monológját, Susát kivéve. Azt hittem tökéletes munkát végeztem vele, persze az Állami Munkafelügyelet intézői rajtam tartották a szemüket, és egy jelentésben szociopatának nyilvánítottak, ezért pár nappal a premier után levelet találtam az ajtóm előtt.

Tisztelt Hugó Grattr!

Munkaválasztási tanácsadásra jogosult. Jelentkezzen azonnal a megadott címen:

I. zóna, Felügyeleti Bizottság

Petes Ilona

Intéző

Felügyeleti Bizottság

A szívem majd kiugrott a helyéről, pizsamában, mezítláb rohantam le az igazgatóhoz. 7:10 körül járhatott, amikor rátörtem az ajtót.

– Takarodj! – csattant fel dühösen, épp a titkárnőt csókolta. Lesütött szemmel nyújtottam felé a borítékot.

Ahogy meglátta a címert, felpattant az asztaltól. Elmarta tőlem a levelet, és kétszer is végigolvasta.

– Hívd azonnal Palozárt és Mr. Grattrnak keríts egy öltönyt! – utasította a titkárnőt, aki kiszaladt az irodából.

Az igazgató akkor szólított először Mr. Grattrnak. Fel-alá járkált a levelet hajtogatva. Rengeteg mondanivalója lehetett, nem tudta hol kezdje. Végül csak annyit mondott:

– Bemész hozzájuk, és elfogadod, amit kínálnak!

Bólintottam. A titkárnő visszaért, egyik kezében egy öltönnyel, másikban egy cipővel.

Az igazgató egy üzenetet nyomott a kezembe. Később kibetűztem.

Tisztelt Mornusz Valér, Nagy Nemzetnevelő!

Nemzedéki kötelességem Intézményünk kiválóságát a Kiválasztásra javasolni.

– Ezt add oda annak, aki hellyel kínál majd! – tette hozzá.

A titkárnő segített felöltözni. Éppen a hajamat igazgatta, amikor betoppant Fajkó és Vede Palozár az irodába. Az igazgató eléjük sietett, és gyűlöletes pillantásokat vetve felém, Palozár kezébe nyomta a levelemet.

– Nézze!

– Ez a ficsúr? – ráncolta a homlokát Palozár.

Állásinterjú

A sebességhatárt kínosan betartva hajtottunk a központ felé. A Tizenharmadik keresztutcán túl az Első sugárútból Nagydicsőség út, a számozott keresztutcákból Összetartozás lejtő, Nemzeti sírkert, Népharag út, Fény utca, Nemzeti Lőporkúp út lett. A Szemtanú utca sarkán az első emeletről őrtorony nyúlt az út fölé. Alatta a járdán egy katona lófrált. Hosszan követett minket a fegyvere távcsövén keresztül, ahogy elhaladtunk mellette. A Felügyeleti Bizottság komplexumát húsz méter magas fal vette körül. Gyalog megkerülni fél napba telt volna Fajkó szerint. Állítólag a Vezér rezidenciája is valahol bent volt, bár ezt Palozár vitatta.

Befordultunk a kapuőri bunker mellé és Fajkó lehúzta az ablakot. Palozár idegesen dobolt az ujjával. Az ócska kocsi hangosan zörgött miatta.

– Mutasd fel a levelet! – bökött a bunker sötét ablaka felé.

Egy katona sietett a kocsihoz, és tisztelgett nekem. Megnézte a levelet, és intett valakinek, mire felemelkedtek a gigantikus sorompók. Fajkó beindította a motort, és úgy egy métert haladtunk is, mire a katona fegyvert nyomott a halántékához.

– Állítsa le a kocsit! Csak Mr. Grattr léphet be – ordította.

Fajkó ijedtében elrántotta a kezét a kormányról, de még a térdeit is felhúzta. Majd nekigurultunk a sorompónak. Palozárnak kellett behúznia a kéziféket, és elfordítania a slusszkulcsot az anyósülésről. Sűrűn szabadkozott, és még egy protokolláris pofont is lenyomott Fajkónak.

A katona átküldött egy fémkereső kapun, Palozár még utánam szólt.

– Ficsúr! – de kedvesen mosolygott.

Az udvaron egy kisbusz várt, villogva vittek a „D” épület elé.

– Csinálod, amit mondanak, válaszolsz, ha kérdeznek, helyeselsz és kihúzod magad! – okított a sofőr.

A bejáratnál egy idősebb nő mosolyogva kezet nyújtott, és megkért, hogy kövessem. Petes Ilona volt az, akitől a levelet kaptam. Addig kanyarogtunk a sötét folyosókon, hogy teljesen elvesztettem a térérzékemet.

– Itt várjon, hamarosan behívják. – mutatott egy székre, én pedig odaadtam neki az igazgató levelét. Kikapta a kezemből, zsebre vágta és elsietett.

Síri csend volt, mígnem az egyik irodából a nevemet kiáltották.

– Hugó Grattr!

Az irodában három átlagos külsejű ötvenes férfi ült. Egyikük szupervájzorként, a másik kettő munkafelügyelőként mutatkozott be.

– Hugó, lenyűgöző az aktája. Maga pont úgy gondolkodik, mint a Nemzet ellenségei, közben megkérdőjelezhetetlen a hűsége a Vezér iránt. Jól mondom? – kezdte a szupervájzor.

– Jól, uram. – helyeseltem, ahogy a sofőr mondta.

– Figyeltük magát – szúrta közbe a kopasz munkafelügyelő.

– Mindenkit figyelünk – vakkantotta a szupervájzor.

– Azt várjuk öntől, hogy kapja el a Nemzet patkányait – tette hozzá a kopasz.

Bólintottam.

– Helyes, okos fiú! – mondta a szupervájzor – akkor ezt írja alá! – Oda se néztem, aláírtam.

– Reggel 7:30-ra jöjjön a „D” épülethez! – mondta, aztán elfuvaroztatott egy tömegszállásra. Az éjszakát hat másik férfival töltöttem, az egyik háromig horkolt. Háromkor egy párnát tapasztottam az arcára, amíg el nem hallgatott.

A próbanap

7:31-re értem a „D” épülethez, egy szupervájzor toporzékolt az ajtóban.

– Késett! Kövessen! – mondta kurtán, az irodájába vezetett, ahol két csillogó szemű fiatal nő közé ültetett.

– Olvassák el! – egy-egy névre szóló borítékot tolt az orrunk alá, közben a fiókjában kotorászott csiptetős névtáblák után. – Írják fel a nevüket, és hordják látható helyen!

Az írás, olvasás sosem volt erősségem, kézjegyem ugyan volt, de nem akartam az írással bajlódni, úgyhogy körbetépkedtem a borítékon a nevemet, és azt csúsztattam a névtábla fóliája alá. A másik kettő majdnem végignyálazta a kupacot, mire kibetűztem a címét. „Alkalmassági Megfigyelés és Kiválasztási Program”.

– Uram – kezdte az egyik, ráncolt szemöldökkel – „Az injekció csökkenti a viselkedés tudatos kontrollját, pszichoaktív…”

– Kuss! – csattant fel a szupervájzor.

– De nem értem.

– Mondom, kuss!

A tudálékoskodó megszeppenten kért bocsánatot.

A szupervájzor összeszedte a papírokat, és egy orvosi szoba felé araszoló hosszú sor végére irányított minket. Odabent egy adag zöld löttyöt fecskendeztek a karomba, és leültettek a folyosón. Néhány perccel később mindenki elaludt körülöttem.

– Maga nem kapott zöldet? – kérdezte idegesen egy orvos, miközben a többieket már dobálták fel a csomagjaikkal együtt egy kocsira.

– De.

– Akkor hogy van ébren?

– Nem tudom – feleltem.

– Ottó! – ordított a rendelőbe. – Hozzál még egy zöldet!

Az Ottó nevű újra beoltott, és váltig állította, hogy a második majd kiüt. Tévedett. Két csapatot is elvittek, amíg én csak vártam. Húsz perc ücsörgés után elsiettem az egyik szállítmány után.

Egy óriási, sötét, ablaktalan csarnokban dobálták le őket. Körben a falakról kamerák százai néztek ránk. Egy rakodó lépett elém.

– Maga mit keres itt?

– Az nem a te dolgod! – Csak mer’ nem szabadna itt lennie.

– Ide küldtek. – hazudtam. Magától szorult ökölbe a kezem.

– Vissza kell jönnie velem. – mondta, és megragadta a karomat.

– Engedj el, vagy agyonverlek. – recsegtem, és elrántottam a kezem.

– Gyere már, bazmeg! Nem a te dolgod. – húzta el előlem egy másik.

Utánam még tíz megrakott karaván érkezett. A lábujjaimon számoltam. Órák telhettek el, mire mindenki magához tért, és megtalálták a csomagjaikat. Egy nő lelkesen, barátságosan, mint egy jóllakott kutya, megindult felém, de intettem neki, hogy takarodjon. Talán még mondtam is, nem emlékszem. Zavaros volt a fejem a két zöldtől. Nem vágytam társaságra, le is vettem a névtáblámat, és leültem a fal tövében, rágyújtani. Percekkel később a nyüzsgő, izgatott, csacsogó sokaság kisebb-nagyobb klikkekbe verődve találgatni kezdte, vajon mit jelenthettek a sorok, amelyeket korábban olvastak. Hasonló életkorú nőklubok és férfihordák alakultak, majd átrendeződtek a csoportok temperamentum és habitus szerint. Középen maradtak a hangos férficsoportok, feltűnően szép nők köré gyűlve, a fal mellett a csendesebb, népesebb csapatok csacsogtak.

Három cigit is megsodortam és elszívtam, mire mindenkinek leesett, hogy ez már a kiválasztás.

Lenéztem őket.

Az egyik férfi az ajtóhoz sétált.

– Mosdóba kell mennem! – zörgetett ki rajta. Az ajtó kinyílt, egy férfi lépett a terembe. A homlokán egy régi égési sérülés barnállott. Félrecsapott, jelöletlen tiszti sapkában és egy utazótáskával érkezett. Arcára udvarias mosolyt erőltetett, de azonnal megláttam mögötte az állatot.

A terem közepére sétált, és ledobta a táskát. Fémesen csattant. Kíváncsi tekintetektől övezve kicipzárazta.

– Egy kis figyelmet kérek! – kiáltotta maga elé negédes hangsúllyal – jöjjenek közelebb! Gyertek, gyertek!

A felkészültek előkapkodták táskáikból a mappákat, toporogva nyomakodtak köré, körmölésre készen tartva tollaikat, hogy bármiben a legjobbak legyenek, ami következik. Öklendeznem kellett a látványtól.

A férfi a táskában matatott valamit, és egy dupla csövű sörétes puskával emelkedett fel.

Néhányan lelkesen rögzítették papírjaikon a tényt: „vadászpuska”, mire hirtelen fejbe lőtte az egyik embert. Mindenki lefagyott egy pillanatra. Sikoltozva vetették hasra magukat, akiket a sörét nem tépett meg, kúsztak-másztak, rohantak a terem távolabbi sarkaiba. Véres lábnyomokat hagytak maguk után mindenfelé. Újra és újra tüzelt és újra töltött. A sörétes zsiger-cafatos permetet szórt mindenfelé, de még a kamerákra is. A sarokban összezsúfolódott úgy harminc ember. Mindenki a csoport belseje felé nyomakodott, mint a pingvinek, az erősek gyengébbeket szorítottak maguk elé pajzsként. Páran be is hugyoztak rémületükben.

Egy nő, mint a sarokba szorított vad, rátámadt a fegyveresre, az puskával a földre lökte, és pedagógiai indíttatásból gyomron lőtte.

A füléhez nyúlt, és bólogatni kezdett. Valamit mondhattak neki. Ekkor fordult felém.

– Te mit ülsz ott? – ordított rám a csarnok túlsó végéből. Mereven, kifejezéstelen arccal fixírozott. Álltam a tekintetét, közben nagyot szippantottam. Az arcomba emelte a puskát.

Tudtam, hogy nem halok meg aznap. Istenem tekintetét éreztem a tarkómon. Meg sem rezzentem, amikor odaért, és közvetlen közelről a fejem mellett a falba lőtt, bár egy pillanatra megsüketültem a robbanástól.

– Névtábla? – olvastam a szájáról. Sziszegtem, és a fülemhez nyúltam. Véres volt, egy kis törmelék felszakíthatta a bőrömet.

– Neve?! – ordított rám kidudorodó erekkel a nyakán.

– Hugó Grattr – mondtam, mire az arcomhoz nyomta a forró puskacsövet. Sistergett, de alig éreztem a fájdalmat. Elégedetten bólogatott. Ő is így szerezhette a sérülését.

A kezembe nyomta a puskát, és kisétált a csarnokból, nyugodtan, ahogy jött. Csak a sebesültek nyöszörgését hagyta maga után.

Egyesek a kiutat keresték, patkány módjára rohangáltak körbe, hátha találnak egy repedést, amiben megbújhatnak, mások sokkos állapotban reszkettek a földön. Az erősek harcra készültek, mások a sebesülteket ápolták. Ekkor láttam meg őt. A nőt, akit későbbi komplexusaim többségéért okolok. A sebesülteket nézegette. A gyomron lőtt nő mellé guggolt, valamit mondott neki, majd felugrott, és teljes erejéből a nyakára taposott, de nem sikerült megszabadítania szenvedésétől, a nyaka nem tört el. Odaadtam neki a puskát.

– Köszi! – mondta, és kegyelemből pofánlőtte. Beleszerettem.

Hat fekete ruhás katona kíséretében visszatért az égett arcú férfi. Tizenkét nevet sorolt fel egy lapról; én voltam a tizenegyedik, ő pedig a tizenkettedik, Kyra.

A katonák pisztolyt adtak mindannyiunknak.

– Zárják ezt le! – mondta halkan az égett arcú.

Egy pillanatra tanácstalanságot láttam Kyra szemében, ezért a segítségére siettem.

– Sorakozó! – ordítottam. A csarnokban pillanatra zavar támadt, aztán megértették. Megbuktak a Nemzet előtt. Zokogva, reszketve álltak fel a fal mellett. A többség engedelmeskedett, amiért megvetettem őket.

Egyesével lőttük fejbe mindet, azok meg csak várták a halált. Undorító. A végére izomlázam lett mindkét mutatóujjamban a ravasz húzogatásától.

– Jó – mondta az égett arcú, amikor végeztünk. De nem maradt ideje kifejteni, fejbe lőttem őt is.

A katonák rám emelték a fegyvereiket ijedtükben, és talán le is lőttek volna, ha Kyra le nem üt.

***

Az orvosnál tértem magamhoz. Egy hájas, patkányképű ember ült az ágyam mellett, jellegtelen, kopott ruhában. Egy rövid szőrű, ősz pofájú tacskó pihent a lábánál. Ahogy megmozdultam, a kutyája ágaskodva megszaglászott.

– Kedvel téged – mondta kedélyesen.

Sosem láttam, de azonnal felismertem. Másképp nézett rám, mint az emberek. Éles, kíváncsi és fürkésző tekintete volt, mély megértés és atyai büszkeség áradt apró, szürke szeméből. Nem védték katonák, nem volt nála fegyver, nem rejtőzködött.

Felültem az ágyon. Akartam kérdezni valamit, de megakadt a szó a torkomon. Nem tudtam állni a tekintetét. Zavaromban a cigimért nyúltam. Nem azért, hogy rágyújtsak, inkább csak, hogy csináljak valamit.

– Kérlek, ne dohányozz többet! – mondta kedvesen, bólintottam, és tudtam, többé nem gyújtok rá. A dohányt mindig magamnál tartottam később, ha legközelebb találkozunk, lássa, ki sem nyitottam. – Megölted az egyik legjobb emberemet. – mondta mosolyogva.

– A fülem miatt.

– Azzal nincs is semmi baj, de a poszt nem maradhat betöltetlen.

– Ha arra gondol, hogy én csináljam, van egy kis probléma…

– Nem tudsz írni. Tudom.

– Sosem érdekelt a dolog.

– A nő fogja csinálni.

– Kyra?

Bólintott.

– Neked mást tartogatok. Az olyan emberek, mint te, teszik naggyá a Nemzetet, mert rámutatnak a gyengékre és azt mondják: áldozati bárány vagy, veled fűtjük a Nemzet gőzkazánját. Ha nem lennének magadfajták, nem lennének magamfajták és elveszne a rend. Az én emberem vagy – a derűs mosolya egy pillanatra eltűnt. – Könnyű egy olyan nemzethez hűnek lenni, amelyik elhalmoz minden jóval, de az Igaz Nemzethez tartozni kihívás. Neked mától nem szabad hibázni, mert ezrek ölnének azért, hogy most itt ülhessenek a helyeden. A nyomodban lesznek, örökké.

– Miért?

– Hogy engem megtaláljanak. Tisztelem őket, elvégre ki ne tisztelné Sziszifuszt töretlen kitartásáért, de nem szeretem őket. Nekem egyetlen dolog fontos igazán, a hűség, mert a hűség: győzelem! Ezt ne felejtsd! A mi munkánkon nyugszik a Nemzet. Érted?

– Igen. De mégis, mi a dolgom?

– Egyelőre semmi. Éld az életed, fiatal vagy, csajozz, dolgozz és illeszkedj be!

Bólintottam.

Átadott egy lakáskulcsot.

– Itt fogsz lakni. Holnap jelentkezz a Fegyveres Testületek Felügyeleténél! Tartsd nyitva a szemed, és ne kelts feltűnést! Megállapodtunk?

– Meg!

Kezet nyújtott, de nem mertem hozzáérni.

– Jó úton jársz – mondta mosolyogva, csettintett a nyelvével a kutyának, és kisétált a kórteremből.

Próbaidő

A Fegyveres Testületek Felügyeletének épülete előtt majdnem agyoncsapott egy nagy darab lehulló vakolat. Valaha a legjobban őrzött hivatalok közé tartozott, mostanra egyetlen vén portás maradt a bejáratnál. Horkolva fogadott. Lenyeltem a csalódottságomat, önkéntelenül a cigimért nyúltam.

– Mr. Grattr? – szakított félbe egy illetlenül jókedélyű férfi.

Bólintottam.

– Ursa Csenyik vagyok. Üdvözlöm! – kezet ráztunk. – Én vagyok a főnöke. Tegeződjünk, jó?

Bólintottam.

– Gyere!

A lépcsőházban átható penész és állott szarszag terjengett.

– Tizenegy éve dolgozom itt, a lift már azóta rossz. Valaki kilopta belőle a kábeleket, lépcsőzünk. Mit követtél el, amiért ide kerültél?

– Hogy érted?

– Ide meghalni jönnek a karrierek. – világosított fel nevetve, és hangosan csoszogva elindult előttem.

A hatodik emeletnél egy vasrács vágta ketté a lépcsőházat. Ursa hangosan zörgött a kulcsaival, és átengedett rajta.

– Bent jobb lesz. Ott nincs ez a szag. – A vasrács után elbíbelődött a lépcsőház ajtajával is. – Ez a belsős lépcsőház, csak az FTF alkalmazottak használhatják.

Három emeletet másztunk meg, Ursa a legutóbbi tisztasági festés pályázatáról és a ház felépítéséről beszélt. Tizenhárom emeletnyi munkaállomás, és három emeletnyi vezetői iroda, aztán megtorpant, és bizalmasan közel hajolt.

– Ez az egy emelet, ahol nincs poloska. Figyelj! Kikértem az aktádat, de a szupervájzor nem adta ide. Miért küldtek ide?

Megvontam a vállam.

– Megfigyelő vagy, ugye?

– Csak teszem, amit mondanak.

– Aha… nagyon figyelj! Van egy-két szabály, amit jó, ha betartasz. – mondta Ursa, és kihangsúlyozta, hogy ezt másnak nem szokta elmondani. – Nem kérdezősködünk! Nem késünk! Nem hibázunk! Igyekszünk elfoglaltnak tűnni, és akkor semmi gond nem lesz. Érted?

Bólintottam.

– Zöldet kaptál már? – ezt akkoriban sokszor megkérdezték.

– Igen.

– Rendben. Megmutatom, hol fogsz dolgozni.

***

A folyosókon munkafelügyelők ücsörögtek minden ajtó mellett, nagy kupac papírokat írtak tele minden nap. A tizenkilencedik emelet folyosójáról apró ajtó nyílt a munkaállomások termeibe.

– Félcsarnoknak nevezzük őket. A belmagassága 1,5 méter, így két szint is elfér ott, ahol korábban egy. Csak utánad, – mondta Ursa – vigyázz a fejedre!

Tapsvihar támadt, amikor megláttak minket az ajtóban. Ursa egy nagy asztalra mutatott, ahol csak hárman ültek.

– Itt fogsz dolgozni velem, Ágóval, Petkóval és Gerivel.

A székem kemény volt, és elhasznált. Épp csak leültem, a Geri nevű egyből hozzám fordult.

– Képzeld, egy faszi a beszerzésről autóbalesetet szenvedett. Egy hétvégét kómában töltött, és miután magához tért, azonnal bejött dolgozni. A feje még sárga volt a jódtól, de a munkafelügyelő azzal fogadta, hogy le kell majd dolgoznia a „be nem jelentett szabadságot”, majd megbírságolta a ruházkodási irányelvek megsértéséért, ugyanis a jódfoltot nem engedélyezett kiegészítőnek minősítette. Egy éve túlórázik ezért.

– Ahogy mondod, testvér! – vágott közbe Petkó – Ez a „behivatás-tudat”.

– Behivatás-tudat?

– Hát, ha nem csinálod önként, tudod, hogy behívnak, azt pedig jobb elkerülni, mert keskeny a szőnyeg széle…

– Gyermekkoromban azt hittem – fűzte hozzá Ágó barátságosan, – hogy ezeket a széleket külön árulják a szőnyegekre.

Ágó egy fekete klaviatúrát masszírozott folyamatosan.

– Nem munka, amit szeretünk csinálni, és ha van munkád, azt jobb szeretni. Túlórával együtt. – zárta Petkó.

– Mit kell csinálnom?

Ursa Petkó kezére mutatott.

– Figyeld! – mind vallásos áhítattal bámulták a tanítást.

Petkó maga elé tett egy „napi adag/fő” feliratú dobozt az asztal mellett álló iratkocsiról. Gondosan igazgatta az összetűzött papírkupacok sarkait, és leszámolt belőle húszat, amit az asztal szélére csúsztatott. Úgy forgatta a jelentéseket, mint egy bűvész a kártyát. Tizenkét kupacot helyezett el maga előtt félkörben. Ezután összerendezte őket két toronyba, majd egymásra rakta a kettőt, és belelapozott a felsőbe. A lapok alján piros, vagy zöld pecsétek voltak. Kék jeleket firkált némelyik oldalra, és Ursának adta a jelentést. Ursa fekete tollal alá- és áthúzott sorokat, ide-oda nyilazta őket. Geri egy vastag filccel húzott ki szavakat, sorokat, amint Ursa végzett. Alig telt fél percbe, hogy Petkótól elém kerüljön a jelentés.

Megálltak.

– Érted? – kérdezte Geri.

Bólintottam.

– Mi kontrollerek vagyunk – mondta Ursa –, Ágó írnok.

– Én tartom a pislogás nélkül gépelés nemzeti rekordját 4’46”-tal. – dicsekedett Ágó.

– A Fegyveres Testületek Adminisztrációja küldi az anyagot, mi a százas asztaltól kapjuk – mutatott az iratkocsira Ursa – mi ellenőrizzük, te jóváhagyod, Ágó legépeli kijavítva. Amit a százas asztaltól kaptunk, azt felküldjük a fel-félemeletre, ahol jelentést írnak róla. Ha megfelel, a Felügyeleti Bizottságba küldik, tehát fontos a precizitás. Ha nem felel meg, a jelentés-javításunk kéziratait előveszi a fel-félemelet, beazonosítják a hibát és a felelőst. A felelőst kiiktatják, a hibát kijavítják.

– A kiiktatást a munkafelügyelő intézi, de büntethet másként is. – mondta Ágó.

Aztán nekiláttunk.

Épp, hogy az első lap első sorát végigbetűztem, már elém is tették a másodikat. Esélyem sem volt teljesíteni a feladatot. Kiszolgáltatottan, de magabiztosságot színlelve írtam alá mindent, és reméltem, nem vétenek hibát a munkatársaim. Így ment ez három órán keresztül, a végére elég jól belejöttem.

A műszakot az ebédszünet vágta két rágós darabra. Az ebédlőben meghatározott ülésrend volt. A konyhamunkások előre kikészítették a sorszámozott bádogtálcákat. Vakító ref-lektor világított minden egyes asztalra, saját atmoszférát teremtve nekik. A szívverésünknél kicsivel gyorsabb metrumon dübörgött a hangszórókból az ebéddob.

– Nehogy ellustuljon a munkás teste. – kommentálta Ursa.

Zakóinkat, blézereinket összefogva sasszéztunk a sorok között.

– Ha ügyes vagy, akár húsz másodpercet is nyerhetsz a helyfoglaláson.

A terem sarkában, az egyetlen helyen, ahol poharak is voltak a tálcákon, ott ültek a szupervájzorok. Mellettük ettek a munkafelügyelők. Mind apró, sovány és merev ember volt, nehéz fegyverekkel és apró kalapban.

– Fogazatunk állapota osztva a maximális rágási sebességünkkel, ez szorozva a nyelőcsövünk hosszának és garatunk átmérőjének osztatával. Az eredmény reciprokával szorozzuk az étel állagának mérőszámát. – magyarázta Ursa, a többiek közben szuszogva zabáltak. – A fogásokhoz igazítva, mérnöki pontossággal számítják ki a munkavégzéshez szükséges minimális kalória beviteli idejét. – Nekem tizenkét perc járt aznap. – Mindenkinek megvan a saját technikája, és tanulunk egymástól. Az én módszerem tökéletes, nincs üresjárat: előbb nyúlok a villáért, minthogy a székhez érnék, miközben rágok, szeletelem és trancsírozom az ételt, aztán a tányér szélére tolom, nyelés közben már hajolok is a következő falatért, és így tovább. Nagyjából két másodpercenként nyelek egy közepesen megdolgozott falatot. Holnapra már a te paramétereidet is rögzítik.

Ursa ebéd után a mosdót „még meg akarta mutatni.”

– Na? Mi hiányzik?

– Szappan.

– Az nem hiányzik, nincs. Más?

– Papír.

– A hivatal szarik, vagy a munkás? – kérdezte.

– A munkás.

– Akkor a munkás hozza a papírt. – mondta, és büszkén kisétált. – Na gyere dolgozni!

***

Alantas munkát és munkatársakat kaptam. Az értelmetlenség és monotónia fojtogatott. A munkám nem volt hasznos, sőt, ennek szöges ellentéte inkább, mintha a feneketlen kút mellé hordtam volna vizet, még csak nem is bele. Sem én, sem más nem kérdezte meg, hogy „ezt mi végre csinálom?”

Az első fizetésnapon, az összeg láttán kis híján pofán vertem a szupervájzort, Ursának kellett visszafognia.

– A munka nemesít. Két rész presztízs, egy rész pénz. – magyarázta.

– Holnap hat harmincra jöjjenek, díszletnek – kiáltott fel a szupervájzor, hogy a sor végén is hallják –, TV-felvételt készítünk az Népünnepi Ceremóniáról.

Havonta egyszer „felkértek” minket díszletnek protokolleseményekre. A hivatal szép pénzt kapott a Kultúrbizottságtól ezért, mi olcsó pezsgőt és néhány tucat száraz pogácsát az állófogadásokon.

***

A Nemzet másképp festett a hivatal munkásainak szemszögéből. Reszketeg hívő volt mindenki. Hittek a Nemzetben és a Vezérben, talán jobban, mint én. Egyedül Ursában volt némi ellenállás, jó volt vele dolgozni. Mentoromnak tekintettem. Támogatásával a dohányfüggőségemet sikerült alkoholizmusra cserélnem.

Minden nap elmentünk inni.

– Ez az elsődleges identitásképző szokásunk – okoskodott Ágó. – A 90%-os hivatali italhozzájarulással nagyon megéri.

A Zsargon volt a törzshelyünk. Ódon, koszos kocsma volt, vaskos rézkilincsekkel, foszladozó szőnyegekkel, aminek rojtjaiban folyton orra buktunk. A falakon cigifüsttől megsárgult ócska festmények lógtak, mind Mornusz Valért, a Nagy Nemzetnevelőt ábrázolta, különböző, magasztos pózokban. A pult fölött keskeny, ledes hirdetőtábla villogott pirosan, a nép rövid gondolatai váltották rajta egymást egész nap. Úgy neveztük, Füttyentő, vagy Füttyös, mert az üzenetek között halkan sípolt a gép. A TV és a rádió nekünk elérhetetlen volt, de a Füttyösre bárki kikerülhetett. Szövegét ki-ki a munkahelyén adhatta le, és a Felügyeleti Bizottság választott közülük. Nem volt kötelező minden nap pályázni, de jobban járt az ember, ha megtette; nagy megtiszteltetés volt, ha valaki kikerült, mert minden kocsma és hivatal falán volt egy ilyen ledsor. Én minden nap ugyanazt a néhány szót küldtem be: „Éljen a Vezér!”, és nekem nem is volt több a Füttyös a szemem sarkában vibráló piros lámpánál, Ursa viszont imádta. Rosszul volt, ha egy héten csak kétszer került ki, mert hogyha sikerült neki, a Zsargonban ingyen ivott.

Ha szeretjük, nem munka

Egy nap májrákot találtak nála. Csak nekem mondta el. Részegen, sírással robbant ki belőle a kocsmában. Nem tudtam, mit mondhatnék neki. Bólogattam.

– Úgy fél évem van. Az orvos azt mondta, akasszam fel magam, jobban járok. Ennyi volt. De! – váratlanul erősen csapott az asztalra – De a te életedet még rendbe rakjuk, barátom!

Beleegyeztem. Azt hittem, emlékezni sem fog a beszélgetésre másnap.

Akkor már egy éve tettettem, hogy keservesen robotolok a Nemzetért, egyetlen eredményem az volt, hogy az arcom megpuffadt a sok ivástól.

– Nagy nap lesz holnap, Hugó! – mondta Ursa. – Készülök valamivel.

Másnap sorfalt álltunk, amikor a „faszákvagyunk ügyi miniszter kutyáját a Nemzet legnagyobbjai közé cizellálták”, ahogy Ursa fogalmazott.

Élőben sugározták, ahogy Mornusz Valér ráakasztotta a fakuló pofájú kuvaszra az ezüst „Nemk”-érdemkeresztet. Szerettem volna helyet cserélni a kutyával.

Rövid beszéddel készült, 11-re végeztünk.

– Nemzet, Erő, Megbízható Közösség! – mondta Mornusz Valér – Bár mindenki ilyen lenne, mint Te, Kutya. A „Nemk”-érdemkereszt dicsérjen hosszú, példamutatóan hűséges életedben tovább! Most pedig énekeljük el Nemzetünk Himnuszát! – a legenda szerint a Vezér költötte.

A Nemzet vérvonala ősi, tiszta forrás,

Tiszta nász a természet törvénye,

Szent kiáltvány, szent parancs:

Nemzetünk sokasodjék magával.

– Ez azt jelenti, hogy a Nemzet bassza meg magát. – súgta oda nekem Ursa a kedvenc mondatát. Ezt minden alkalommal, amikor lehetősége nyílott rá, megismételte, hátha egyszer valaki olyan nagyra értékeli majd, mint ő.

Aznap vele kacagtam, de csak a rák miatt.

Az állófogadáson, amit a kuvasz tiszteletére rendeztek, a teljes félcsarnok ott illegette magát. Ágó bemutatta az új barátnőjét. Kedves voltam vele, pedig rút teremtés volt.

– Kéne neked is egy csaj, Hugó – kezdte Ursa. – Lassan mindenki elkel – bökött Ágó nőjére kajánul –, és már a szuper-vájzoroknak is feltűnt, hogy magányos vagy. Ha nem vigyázol, azt fogják gondolni, buzi vagy – ezen aztán jót nevettek. Velük kacagtam, és félrenyeltem a porózus pogácsát, épp, amikor egy vékonyka nő libbent Ursa mellé, és ünnepélyesen felém fordultak.

Ursa kortyolt egy nagyot, és peckesen kihúzta magát, amíg köhögtem.

– Hugó, engedd meg, hogy bemutassam egy ismerősömet, akivel azt hiszem, jól kijönnétek. Hugó, Ila. Ila, Hugó.

Illett, nem illett, nem tudtam visszatartani, a kézcsókolásból köhögés lett, Ila mégis csillogó szemekkel és őszinte mosollyal köszönt. Miután megszabadultam egy pohár ócska pezsgő segítségével a pogácsától, szemügyre vettem a lányt. Jó csaj volt, de nem a legjobb. Olyan nő, akit mindenki anyja menyének akarna: szülékeny kanca a Nemzet lovardájában. Azonnal megértettem, mit akar Ursa.