KATE GOLDEN

a szent kövek i.

Kate Golden: A Dawn of Onyx

Copyright © 2022 by Kate Golden

Hungarian Translation © Farkas Veronika

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Kate Golden: A Dawn of Onyx

The Daisy Press, United States of America, 2022

Fordította: Farkas Veronika

ISBN: 978-615-650-724-2

Anassa Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Jack Johnson

Szerkesztő: Pozsik László

Korrektor: Kótai Kata

Tördelés: Tót Barbara

Műfaj: romantikus, fantasy

Jacknek,

köszönettel, amiért egy személyben a teljes hátországom vagy.

Te tanítottad meg nekem, milyen az igaz szerelem.

EGY

Ryder és Halden valószínűleg már meghaltak.

Nem tudtam, mitől vagyok rosszabbul: a tüdőmet égető fájdalomtól, amit természetesen én okoztam magamnak (mindig is ez volt a reggeli futásom legkeményebb szakasza), vagy hogy végre szembe kell néznem ezzel a ténnyel – bár megfogadtam, hogy amíg nincs rá konkrét okom, nem gondolok a legrosszabbra, azt, hogy már egy éve nem jött tőlük levél, nem lehetett mással magyarázni.

A szívem kétségbeesetten zakatolt.

Megpróbáltam kiűzni elmémből elkeseredett gondolataimat, és inkább arra koncentráltam, hogy öklendezés nélkül eljussak a tisztás pereméig. Nagyokat rúgtam a lábammal, hátrafeszítettem a könyököm, és éreztem, ahogy a copfom ritmikusan csapkodja a hátamat a két kulcscsontom között. Már csak néhány lépés…

Amikor végre kiértem a hűvös gyepre, tántorogva megálltam, s a térdemre támaszkodva mélyeket lélegeztem. Ugyanaz töltötte be az orromat, mint a Borostyán Királyságban mindig – a hajnali harmat és egy közeli kályhában égő fahasábok illata, valamint a lassan málló levelek földes szaga.

De a légzőgyakorlat sem segített megakadályozni, hogy elmosódjon körülöttem a világ, és végül a földre rogytam. Az előző télről maradt, elszáradt levelek, amelyekkel tele volt a tisztás, megzörrentek alattam.

Egy évvel ezelőtt, annak a napnak az előestéjén, amelyen a városunk, Abbington összes férfiját besorozták, hogy harcoljanak a királyságunkért, az egész családom összegyűlt az otthonunk mögötti füves dombon. Még egyszer, utoljára együtt néztük végig, ahogy a rózsaszín naplemente lassan elhalványul Abbington mögött. Utána Halden és én ugyanerre a tisztásra jöttünk, és úgy tettünk, mintha neki és a fivéremnek, Rydernek nem kellene elmenniük.

Mintha egy szép napon még visszatérhetnének.

A város főterén megszólaltak a harangok, a távolság ellenére is elég tisztán ahhoz, hogy felriasszanak emlékeimből. Felültem. A hajam összekócolódott, és tele volt levelekkel meg gallyakkal. Ráébredtem, hogy el fogok késni. Megint.

Átkozott Kövek.

Vagy… a fenébe. Miközben feltápászkodtam, elfintorodtam. Az utóbbi időben igyekeztem ritkábban a számra venni a kilenc Szent Drágakövet, amelyek a kontinens magját alkotják. Nem is annyira az zavart, hogy szentségtörő módon emlegetem Evendell művét, inkább a megszokás erejét gyűlöltem, ami abból fakadt, hogy Borostyánban nőttem fel, abban a királyságban, amelyik a legbuzgóbban imádja a Köveket.

Visszafutottam a réten át, majd odaértem a kunyhónk mögött húzódó ösvényre, és folytattam utamat az ébredező város felé. Miközben végigsiettem a keskeny sikátorokon, amelyekben két ember is alig fért volna el egymás mellett, nyomasztó gondolat futott át a fejemen. Abbington valamikor sokkal kedvesebb város volt.

Legalábbis az emlékeimben annak tűnt. Tisztára sepert macskaköves útjain korábban nyüzsögtek az utcazenészek és az árusok, de ugyanezek a terek most szeméttel teleszórva, kihaltan árválkodtak, futónövényekkel borított és villódzó lámpákkal hangulatossá tett téglaépületeiből pedig csak elhagyatott, kiégett romok maradtak. Olyan volt ezt végignézni, mint egy rothadó almacsutkát figyelni, amely szép lassan elenyészik.

Megborzongtam, mind a gondolataimtól, mind az időjárástól. Abban reménykedtem, hogy a hűvös levegő legalább a verejték egy részét leszárította a homlokomról; Nora nem szereti az izzadt segítőket. Amikor benyitottam a nyikorgós ajtón, az orromat azonnal megcsapta az etanol és a mentolos fertőtlenítő csípős szaga. A kedvenc illatom.

– Arwen, te vagy az? – kiáltott ki Nora, és hangja visszhangot vert a kórház folyosóján. – Elkéstél. Mr. Doyle üszkösödése nem javult. Lehet, hogy elveszíti az ujját.

– A mimet veszítem el? – krákogta egy férfihang a függöny mögött.

Szemrehányó pillantást vetettem Norára, és beléptem a vászonlepedőkkel úgy-ahogy leválasztott sarokba.

Átkozott Kövek.

Mr. Doyle idős, kopaszodó férfi volt. Az ágyában feküdt, úgy dédelgetve sérült kezét, mint egy lopott édességet, amit valaki el akar venni tőle.

– Nora csak viccelt – mondtam, és az ágya mellé húztam egy széket. – Az ő rendkívül szórakoztató és szakmailag kifogásolhatatlan humora már csak ilyen. Megígérem, hogy gondoskodom arról, hogy az összes ujja a helyén maradjon.

Mr. Doyle szkeptikus sóhajtással átengedte nekem a kezét, én pedig munkához láttam, és óvatosan hámozni kezdtem róla az elhalt bőrrétegeket.

A titkos tehetségem ott bizsergett az ujjbegyeimben, készen arra, hogy segíthessen. De még nem voltam benne biztos, hogy egyáltalán szükségem lesz rá aznap – az üszkösödés kezelése nem jelentett túl nagy kihívást.

Ugyanakkor nem tudtam volna megbocsátani magamnak, ha megszegem a mogorva Mr. Doyle-nak tett ígéretemet.

Eltakartam az egyik kezemet a másikkal, mintha nem akarnám, hogy lássa, milyen borzalmasan néz ki a sérülése – egyre ügyesebben alkalmaztam észrevétlenül a rejtett képességeimet a pácienseimen. Mr. Doyle lehunyta a szemét, hátrahajtotta a fejét, én pedig hagytam, hogy egy villanásnyi tiszta fény kicsurranjon az ujjaimból, mint citromból a leve.

Az üszkösödő hús átmelegedett, és ismét rózsaszínen kezdett lüktetni. A szemem előtt gyógyult meg.

Én elég jó gyógyító vagyok. Sőt rendkívül jó. Nem remeg a kezem, stresszes helyzetekben is meg tudom őrizni a hidegvérem, és soha nem kezdek ájuldozni, ha meglátom valakinek a belső szerveit. Ráadásul olyan módszerekkel is tudok gyógyítani, amelyeket sehol sem tanítanak. A titkos képességem abban a lüktető, villódzó fényben nyilvánul meg, amely a kezemből árad ki, és képes beszivárogni másokba, utána pedig szétterjedni az ereikben. Össze tudom vele forrasztani a törött csontokat, vissza tudom csempészni a színt a betegségtől sápadt arcokba, és tű nélkül is le tudom zárni a sebeket.

Ugyanakkor ez nem tartozik a közönséges boszorkányságok közé. Nincsenek boszorkányok vagy vajákosok a felmenőim között, és még ha lennének is, amikor ezt a képességemet használom, semmiféle varázsigét nem kell kimondanom előtte, és az alkalmazását nem követi szél és szikraeső. A varázserőm egyenesen a testemből fakad, és minden alkalommal testileg is, lelkileg is lecsapolja az energiáimat. A képzettebb boszorkányok megfelelő grimoárok segítségével bármennyit tudnak varázsolni. Az én képességeim lemerülnek, ha túlhasználom őket. Néha napokba telik, amíg teljesen visszatér az erőm.

Amikor először csapolt le teljesen egy különösen súlyosan megégett beteg, azt hittem, hogy örökre eltűnt a varázserőm – amitől a megkönnyebbülés és a rémület leírhatatlan keveréke töltött el. Amikor végül visszatért a képességem, azt mondogattam magamnak, hogy hálás vagyok érte. Hálás, amiért gyermekkoromban, amikor sebhelyek borítottak, vagy kificamodtak a végtagjaim, meg tudtam gyógyítani magam, mielőtt Anya vagy a testvéreim észrevették volna, hogy mit tett velem a mostohaapám. Hálás, amiért segíteni tudok a szenvedőkön. És hálás, amiért a mostani nehéz időkben is elég jól keresek vele.

– Rendben, Mr. Doyle, szebb lett, mint új korában.

Az öregember fogatlan szája vigyorra húzódott.

– Köszönöm – felelte, majd bizalmaskodva közelebb hajolt. – Nem gondoltam volna, hogy meg tudod menteni.

– Fáj, hogy ennyire nem bízik bennem – évődtem vele, miközben kisántikált a kezelősarokból.

Miután távozott, Nora megcsóválta a fejét.

– Mi az? – kérdeztem.

– Túl lelkes vagy – közölte velem, de a szája mosolyra húzódott.

– Mindig jólesik olyan pácienssel dolgozni, aki nem áll a halál kapujában.

Elfintorodtam. Mr. Doyle, ha belegondolok, azért elég öreg.

Nora hümmögött valamit, majd ismét a kezében lévő gézzel kezdett foglalkozni. Én visszasétáltam a betegágyakhoz, és nekiláttam a sebészeti eszközök sterilizálásának. Örülnöm kellett volna, hogy ilyen kevés páciensünk van, de elszorult a gyomrom a nagy csendtől.

A gyógyítás elterelte a gondolataimat a fivéremről és Haldenről. Segített tompítani a keserűséget, ami a gyomromban kavargott a hiányuk miatt. A futáshoz hasonlóan a gyógyítás is meditatív hatással volt rám, és elhallgattatta a fejemben dübörgő gondolatokat.

A csend viszont épp ellenkezőleg.

Mindennek ellenére sem gondoltam volna, hogy valaha is ennyire fogok örülni egy kis üszkösödésnek, de ezekben a napokban már minden diadalnak tűnt, ami jobb volt a biztos halálnál. A pácienseim többségét természetesen a sebesült katonák tették ki, vagy a szomszédaim, akiket gyerekkorom óta ismertem, és akik most csontsovánnyá fogytak a parazitáktól, amelyeket azoktól az ételmaradékoktól kaptak el, amiket még találtak. De még ez is jobb volt, mint éhen halni. A parazitákkal végezni lehet a kórházban – de az éhezéssel nem tudtunk mit kezdeni.

Ráadásul a rengeteg fájdalom és szenvedés, az elveszített szeretteink és lerombolt otthonunk ellenére sem értette senki, hogy egyáltalán miért támadott ránk Ónix. A mi Gareth királyunk nem kapott volna kiemelt helyet a történelemkönyvekben, és Borostyán sem híres semmiről a mezőgazdaságán kívül. Az olyan országok viszont, mint Gránát, tele voltak pénzzel és drágakövekkel. Az Igazgyöngy-hegység ősi tekercsekkel és a kontinens legkeresettebb tudósaival dicsekedhetett, és még a lepárlókkal és érintetlen szűzföldekkel teli Opálvidék vagy az elrejtett kincsekkel teli barlangokban dúskáló Peridot egyaránt jobb választás lett volna a teljhatalmi törekvések kiindulópontjául. De egyelőre az összes többi ország biztonságban volt, és a magányos, kiszolgáltatott Borostyán azon igyekezett, hogy ez így is maradjon.

Még mindig nem harcolt mellettünk egyetlen másik ország sem.

Mindeközben Ónix dúskál a kincsekben, a drágakövekben és aranyban. Az ő területük a leghatalmasabb, nekik vannak a legkáprázatosabb városaik – legalábbis úgy hallottam –, az övék a legnagyobb hadsereg. De még ez sem elég nekik. Ónix királya, Kane Ravenwood telhetetlen hódító, és ami a legrosszabb, indokolatlanul kegyetlen. Több tábornokunkra a lábánál felakasztva, megnyúzva vagy keresztre feszítve találtunk rá. Ő folyamatosan csak elvesz, amíg a mi apró kis királyságunknak végül már nem marad mivel harcolnia, és közben fájdalmat okoz másoknak, puszta szórakozásból. Levágja a lábunkat térdből, a karunkat könyékből, majd a fülünket is, csak mert örömét leli benne.

Nem maradt más lehetőségünk, mint azon igyekezni, hogy megtaláljuk az örömöt az ürömben – még akkor is, ha ez az öröm elég halovány, ráadásul úgy kell kicsalogatni a sötétségből. Nora azt mondogatta, hogy pont ezért tart engem a közelében. „Neked tehetséged van ehhez, benned tombol az optimizmus, és a cickóiddal bármelyik helyi srácot rá tudod venni, hogy vért adjon.”

Köszi, Nora. Annyira édes vagy.

Rápillantottam. Éppen egy kötésekkel és kenőcsökkel teli kosarat pakolt el.

Nem Nora a legkedvesebb ismerősöm, ugyanakkor ő Anya egyik legjobb barátja, és érdes modora ellenére elég jóindulatú volt ahhoz, hogy nekem adja ezt az állást, miután Ryder elment, mert így gondoskodni tudok a családomról. Akkor is segített, amikor Anya olyan rosszul volt, hogy nem tudta elvinni az óráira a húgomat, Leigh-t.

De a mosoly, amely Nora kedvessége miatt ült ki az arcomra, azonnal el is tűnt róla, amikor eszembe jutott Anya, aki úgy le van gyengülve, hogy reggel már a szemét sem tudta kinyitni. Nem kerülte el a figyelmemet, milyen gúnyos húzás a sorstól, hogy én gyógyítóként dolgozom, Anya mégis egy olyan betegségben haldoklik, amit egyikünk sem tud azonosítani.

Ami pedig még rosszabb – és talán még gúnyosabb –, hogy a természetfeletti képességeim sem működtek az ő esetében soha. Még akkor sem, ha csak egy papírlap élével vágta el az ujját. Ez is arra utal, hogy a képességem nem közönséges boszorkánymágia, hanem valami sokkal különlegesebb.

Anya azóta beteg, hogy megtanultam beszélni, de csupán az elmúlt pár évben romlott le ennyire az állapota. Már csak azok az orvosságok tudtak rajta segíteni, amelyeket Norával szoktunk a hazánkban őshonos fehér liliomból és napvirágból ravensaraolajjal és szantálfával kikeverni. De ez is csak rövid ideig hatott, és a fájdalmai napról napra erősödtek.

Megráztam a fejem, hogy kiverjem belőle a gyötrő gondolatokat.

Most nem foglalkozhattam ezzel. Most, hogy Ryder elment, már csak az számított, hogy gondoskodjam Anyáról és a húgomról, amennyire csak képes vagyok rá.

Annak tudatában, hogy Ryder talán soha nem tér vissza.

***

– Nem, nem hallottad jól! Nem azt mondtam, hogy szerelmes, hanem hogy szellemes. Mármint okos és vicces – magyarázta Leigh, miközben még egy hasábot dobott a tűzre. Én visszanyeltem a nevetést, és kivettem három kis tálkát a konyhaszekrényből.

– Aha, persze. Csak azt hiszem, hogy egy kicsit bele vagy zúgva, ennyi.

Leigh bosszúsan felsóhajtott, miközben megfordult a kis konyhában, hogy előszedje az evőeszközöket és a bögréket. A házunk kicsi és rozoga, de én teljes szívemből szeretem. Még tisztán érződik benne Ryder dohányának illata, meg a sütéshez használt vaníliáé és a fehér liliomoké. Majdnem az összes falon Leigh rajzai lógnak. Amikor belépek az ajtón, mindig elmosolyodom. A házunk egy kis dombon áll, amiről Abbington legnagyobb részét belátni, és három jól szigetelt, kényelmes szobájával a település egyik legjobb épületének számít. A mostohaapám, Powell építette nekem és Anyának, még a testvéreim születése előtt. Legjobban a konyhájában szeretek üldögélni, a faasztalnál, amit Powell és Ryder készített az egyik nyáron, amikor még mindnyájan kicsik voltunk, Anya pedig egészségesebb.

Mindig megdöbbentett, hogy a házhoz kötődő szép emlékeim milyen kontrasztban álltak a fejemben egymást kergető gondolatokkal, különösen, amikor Powell szigorú arca és összeszorított szája jutott eszembe, meg a hátamon lévő hegek, amiket a derékszíja hagyott rajta.

Megborzongtam.

Leigh odafészkelte magát mellém, amivel felrázott pókhálós emlékeim közül, és átnyújtott egy maréknyi gyökeret és gyógynövényt Anya gyógyszeréhez.

– Tessék. Rozmaring már nem maradt.

Szőke hajára pillantottam, és melegség öntötte el a szívem – Leigh, aki vidám, vicces és bátor, mindig ragyogott, bármilyen szörnyűségeket is hozott a háború.

– Mi az? – kérdezte, és gyanakvóan összehúzta a szemét.

– Semmi – feleltem, és elfojtottam a mosolyom.

A húgom ekkoriban elkezdte felnőttnek tekinteni magát, és már nem tűrte, hogy gyerekként kezeljék. A nővéri rajongás egyértelműen túlment volna az általa felállított határokon. És azt még kevésbé szerette, ha meg akartam védeni.

Nagyot nyeltem, és bedobtam a gyógynövényeket a tűzhelyünk felett lobogó forró vízbe.

Nemrég terjedni kezdett egy szóbeszéd a városban. A férfiakat már mind elvitték – Ryder és Halden nagy valószínűséggel életüket adták a hazájukért –, és továbbra is vesztésre álltunk a gonosz északi királysággal szemben.

Most pedig a nők következnek.

Nem mintha mi nem lettünk volna képesek bármire, amire a férfiak. Úgy hallottam, Ónix hadserege is tele van erős, kegyetlen asszonyokkal, akik a férfiak mellett harcolnak. Csakhogy én személy szerint képtelen lettem volna elvenni mások életét a saját országomért, nem tudtam volna érte harcolni. A puszta gondolatra is, hogy el kell hagynom Abbingtont, kirázott a hideg.

De Leigh-ért aggódtam. Ő nem ismerte a félelmet.

A fiatalsága miatt azt hitte, hogy sebezhetetlen, a figyeleméhsége pedig kockázatvállalóvá és szinte felelőtlenül vakmerővé tette. A gondolattól, hogy aranyszín fürtjei ott libeghetnek majd a frontvonalban, görcsbe rándult a gyomrom.

És ha ez nem lett volna elég ijesztő önmagában is, ha mindkettőnket elvisznek Ónix ellen harcolni, az azt jelentette volna, hogy Anya magára marad. A kora és az állapota miatt őt nem sorozták volna be, de ha mindhárom gyermeke eltűnik mellőle, egy héten belül meghalt volna.

Azon rágódtam, hogyan tudnám megóvni ettől őket.

– Nem is tévedhetnél nagyobbat Jace-szel kapcsolatban – jelentette ki Leigh, miközben megjátszott magabiztossággal rám fogta a villáját. – Én még soha nem zúgtam bele senkibe. Főleg nem bele.

– Oké – nyugtáztam, miközben répát keresgéltem a konyhaszekrényben.

Felmerült bennem a kérdés, hogy Leigh vajon szándékosan próbálja-e elterelni a figyelmemet. Lehet, hogy észrevette, mennyire aggódom? Elég sokat szorongok, úgyhogy ez nem lenne meglepő.

– Most komolyan – folytatta a húgom, miközben levetette magát a konyhaasztalhoz, és felhúzta a lábát. – Nem érdekel, mit hiszel, a te ízléseddel. Elvégre te Halden Brownfieldbe vagy szerelmes! – fűzte hozzá fintorogva.

Halden neve hallatán felgyorsult a pulzusom. Eszembe jutott a randink, és a reggeli levertségem is. De csak a fejemet ráztam Leigh szavaira.

– Nem vagyok szerelmes belé. Csak kedvelem. Mint embert. Mi csak barátok vagyunk.

– Aha, persze – utánozta a húgom a vele és Jace-szel kapcsolatos korábbi megjegyzésemet.

Felraktam a tűzre a répákat egy másik edényben, Anya gyógyfőzete mellé. Mióta Ryder elment, nagyon belejöttem abba, hogy egyszerre több mindent kell csinálnom. Kinyitottam a tűzhely feletti ablakot, hogy mindkét lábasból kiszállhasson a gőz. A hűvös esti szellő végigcirógatta izzadt arcomat.

– És egyébként mi bajod van Haldennel? – kérdeztem, mert nem bírtam elnyomni a kíváncsiságomat.

– Igazából semmi. Csak unalmas volt. És nehézkes. És egyáltalán nem tudott hülyéskedni.

– Ne beszélj róla múlt időben – szóltam rá kicsit élesebben, mint akartam. – Biztosra veszem, hogy jól van. Hogy mindketten jól vannak.

Ezt nem éreztem hazugságnak. Néha muszáj optimistán gondolkozni, még akkor is, ha ez már az észszerűség határát súrolja. Leigh felállt, majd megterített, és az asztalra rakta a bögréinket az almaborhoz.

– Egyébként Halden tud hülyéskedni, izgalmas ember, és… és tényleg nehézkes – ismertem be. – Ebben igazad van. Kicsit rugalmatlan.

Leigh elmosolyodott a tudattól, hogy győzött.

Végigmértem a húgomat. Rövid idő alatt olyan sokat fejlődött, hogy már nem voltam benne biztos, meg kell-e védenem bármilyen információtól.

– Hát jó – jelentettem ki végül, miközben egyszerre kavargattam a két lábas tartalmát. – Randevúzgattunk egymással. – Leigh hamiskásan megemelte a szemöldökét. – De semmiféle „szerelemről” nem volt szó. A Kövekre esküszöm.

– Miért nem? Mert tudtátok, hogy el kell mennie?

A tűzhelyre szegeztem a tekintetem, és az erőtlen kis lángok villódzását figyeltem, miközben őszintén elgondolkoztam ezen a kérdésen.

Ez talán sekélyességre utal, de az első dolog, ami eszembe jutott, amikor meghallottam Halden nevét, a haja. Néha, főleg holdfényben, olyan halványnak tűntek szőke fürtjei, hogy szinte világítottak. Igazából pont ez vonzott benne az elején – a városunkban csak neki volt ilyen haja. Az országunkban született emberek nagy részének ugyanolyan csokoládébarna hajuk van, mint nekem, vagy szőkésbarna, mint a testvéreimnek.

Már hétévesen megbolondított a hirtelenszőke haja. Halden és Ryder akkoriban kezdtek elválaszthatatlanok lenni. Mivel biztosra vettem, hogy ő lesz a férjem, minden gátlás nélkül velük tartottam az összes kalandjukra, és részt vettem vad, fiús játékaikban. Halden mosolyától mindig biztonságban éreztem magam, s bárhová követtem volna. Csak egyszer láttam elhalványulni azt a mosolyt, aznap, amikor a sorozás Abbingtont is elérte.

És amikor meglátta a hegeimet.

De ha gyerekkorom óta szerelmes voltam Haldenbe, akkor miért nem éreztem szerelemnek, amikor végre ő is meglátta bennem azt, amit én már oly régen észrevettem benne?

Erre nem tudtam válaszolni, főleg nem úgy, hogy azt egy tízéves is megértse. Vajon azért nem szerettem, mert úgy tapasztaltam, hogy az ilyesminek sosincs jó vége? Vegyük csak Anyát. Vagy azért, mert amikor néha megkérdeztem, mi a véleménye Ónix terjeszkedéséről, indokolatlan ingerültség fogott el a semleges feleleteitől? De azt is el tudtam képzelni, hogy még ennél is letaglózóbb a válasz. Nagyon reméltem, hogy nem így van, de attól tartottam leginkább, hogy én képtelen vagyok ilyen érzelmekre.

Senki nem érdemelte volna meg jobban a szerelmemet, mint Halden. Senki nem létezett a világon, aki mellett Anya, Ryder vagy Powell szívesebben látott volna.

– Nem tudom, Leigh.

Ez volt az igazság.

Visszatereltem a figyelmem a vacsorakészítésre, és némán szeletelni kezdtem a zöldségeket. Leigh megérezte, hogy lezártam a témát. Amikor Anya orvossága forrni kezdett, átraktam a pultra, hogy kihűljön. Úgy terveztem, hogy később majd áttöltöm egy fiolába, amelyet a konyhaszekrényben lévő zsákocska mellé teszek, mint mindig.

Lehet, hogy képes leszek rá. El tudom őket látni egyedül is.

A házat átjárta a párolódó zöldségek és Anya orvosságának illata. Ez ismerős hangulatot teremtett. Otthonosat. Borostyánt hegyek veszik körül, s ennek következtében a völgyben, ahol laktunk, mindig hűvösek a reggelek, napközben friss a levegő, az éjjelek pedig hidegek. A fák levelei egész évben barnák. A vacsoránk kukoricából, tökből, sütőtökből és répából áll. Még a legkeményebb telek is csak esőt és kopár ágakat hoznak, a legforróbb nyáron pedig, amire emlékszem, alig néhány fa zöldült ki. A mi vidékünk szinte az év összes napján barna és szeles.

És a huszadik év után már akadnak olyan napok, amikor úgy érzi az ember, hogy éppen elég kukoricát és tököt evett egy életre. Megpróbáltam egy más ízekkel, tájakkal, emberekkel teli világot magam köré képzelni… De olyan keveset láttam még, hogy a fantáziaképeim elmosódottak és homályosak voltak – az évek során elolvasott könyvek és a másoktól hallott történetek szilánkjai keveredtek bennük.

– Isteni illatokat érzek! – hallatszott ekkor a szobaajtó felől.

Anyára emeltem a tekintetem, aki éppen besántikált a konyhába. Kicsit rosszabbul nézett ki, mint általában. A haja nedves csutakként lógott le a nyakába. Még csak negyvenéves volt, de soványsága és beesett arca miatt többnek tűnt.

– Várj, hadd segítsek – mondtam, és odaléptem hozzá.

Leigh felugrott az asztaltól, meggyújtatlanul hagyva az egyik gyertyát, és a másik oldalához sietett.

– Jól vagyok, tényleg – bizonygatta Anya, de mi ügyet sem vetettünk a szavaira. Ekkorra már alaposan begyakoroltuk ezt a koreográfiát. – Rózsák és tövisek? – kérdezte, miután leültettük az asztalhoz.

Az én csodálatos, kedves anyukámat a krónikus kimerültsége, fájdalmai és szenvedése ellenére is mindig őszintén érdekelte, hogy mi történt velünk napközben. Még a kedves kis esti szertartásunkat is a virágok iránti rajongása határozta meg.

Majdnem egyéves voltam, amikor Abbingtonba hozott. Apámat nem is ismertem, de Powell hajlandó volt elvenni őt feleségül, és engem is a saját gyermekeként nevelt. Ryder nem egészen egy évvel később született meg, Leigh pedig héttel utána. A mi hagyománytisztelő kisvárosunkban szokatlannak számított egy háromgyerekes nő, főleg úgy, hogy az egyik más apától származott, mint a többi. De Anya soha nem hagyta, hogy a rosszindulatú megjegyzések elfojtsák azt a napsütést, amely állandóan áradt belőle. Egész életében fáradhatatlanul dolgozott azon, hogy tető legyen a fejünk felett, étel a hasunkban, és több nevetést és szeretetet kapjunk minden egyes nap, mint amennyit a legtöbb gyerek egész életében.

– A rózsám az volt, hogy megmentettem Mr. Doyle ujját az amputálástól – válaszoltam.

Leigh öklendező hangokat hallatott. A tövisemet kihagytam. Amennyiben ők még nem döbbentek volna rá, nem én akartam kimondani, hogy a fivérünktől már egy teljes év óta nem jött levél.

– Az enyém az volt, amikor Jace azt mondta…

– Jace az a fiú, aki tetszik Leigh-nek – szakítottam félbe, miközben cinkos arckifejezéssel Anya felé biccentettem. Ő színpadiasan rám kacsintott, mire Leigh a kettőnk viselkedése miatti felháborodásában összevonta a szemöldökét.

– Az unokatestvére futár a seregben, és ő szokta elvinni a haditerveket közvetlenül Gareth király kezéből a hadvezéreinek oda, ahol még a hollók sem találnának rájuk – magyarázta Leigh. – És az unokatestvére azt mondta Jace-nek, hogy látott egy szárnyas férfit Ónix fővárosában.

A szeme olyan tágra nyílt és úgy kéklett, mint a tenger.

Én Anyára pillantottam, hogy mit szól ehhez az abszurditáshoz, de ő csak udvariasan bólogatott Leigh-nek. Megpróbáltam utánozni. Nem lenne szabad ennyit gúnyolódnunk a kishúgomon.

– Milyen érdekes! És elhitted neki? – kérdezte Anya, miközben elgondolkozva nyugtatta az arcát a tenyerén.

Leigh eltöprengett ezen. Én szótlanul kanalaztam a ragut.

– Dehogyis! – válaszolta végül a húgom határozottan. – Bár elképzelhető, hogy még mindig él pár tünde, de ez szerintem inkább valamilyen boszorkányság lehetett. Nem igaz?

– De igen – helyeseltem, noha úgy éreztem, nincs igaza. A tündék hosszú évekkel ezelőtt kihaltak, már ha léteztek egyáltalán valaha is. De nem akartam kipukkasztani Leigh képzeletének színes buborékját. – Már értem, miért vagy annyira szerelmes Jace-be. Nagyon ért a hírszerzéshez.

Anya elharapta a mosolyát. Ennyit arról, hogy nem fogok gúnyolódni. A megszokás ereje.

Leigh elpirult, majd közölte, hogy nyilvánvalóan nem táplál semmiféle romantikus érzelmeket a fiú iránt. Én csak vigyorogtam, mert pontosan tisztában voltam ezzel a dologgal.

Rengeteg olyan történetet hallottunk, mint Jace unokatestvéréé – különösen Ónix misztikus fővárosával, Füzesbérccel kapcsolatban. Halden egy estével az indulása előtt azt mesélte, hogy állítólag tele van bizarr teremtményekkel. Sárkányokkal, goblinokkal, ogrékkal – láttam, hogy meg akar ijeszteni, abban reménykedve, hátha befészkelem magam az ölelése biztonságába, és hagyom, hogy megvédjen mindattól, ami országunk határain túl található.

De én egyáltalán nem ijedtem meg. Ismerem az ilyen történeteket. Ezek hétköznapi emberekről szólnak, akik, miközben a róluk szóló történetek szájról szájra járnak, egyre nagyobbra és nagyobbra nőnek, míg végül rettenetes szörnyetegekké válnak, akik elképzelhetetlen varázserővel rendelkeznek, és borzalmas kínokat tudnak okozni. Pedig valójában csak… emberek. Gonosz, hataloméhes, korrupt, züllött emberek. Nem többek és nem kevesebbek, és nem rosszabbak annál a férfinál, aki egykor a mi házunkban élt. A mostohaapám a legendák bármelyik szörnyetegénél gonoszabb és kegyetlenebb volt.

Nem tudom, hogy ez a tény még jobban megrémisztette vagy megnyugtatta volna Haldent aznap, amikor őt és Rydert elvitték a háborúba. De rajtam semmiképpen nem segített volna, amennyiben engem és Leigh-t is csatába kényszerítenek.

Ha őszinték akarunk lenni, Gareth király minden tőle telhetőt megtett, de Ónix sokkal jobb hadsereggel, fejlettebb fegyverekkel, erősebb szövetségesekkel és minden bizonnyal még számtalan olyan előnnyel rendelkezett, amikről én semmit nem tudtam. Azt viszont biztosra vettem, hogy Ónix nem valami rejtélyes, földöntúli szörnyeteg miatt áll nyerésre a háborúban.

Anya sóhaja visszaterelte gondolataimat a gonosz, szárnyas teremtményekről a meleg, faborítású konyhánkba. A napfény utolsó foszlányai is kezdtek elszivárogni a helyiségből, és a kandalló lángjai megvilágították az arcát.

– Az én rózsám ez a ragu, és az, hogy a két gyönyörű lányom itt ül előttem. Az én kedves, megbízható Arwenem és az én vagány, bátor Leigh-em.

Nagyot nyeltem, és végigfutott a hátamon a hideg. Pontosan tudtam, mi következik.

– A tövisem pedig a fiam, aki annyira hiányzik nekem. De azt hiszem, már egy éve nem hallottunk felőle – suttogta Anya. – Szerintem ideje elfogadnunk, hogy…

– Semmi baja – vágtam a szavába. – Ryder teljesen jól van. El sem tudjuk képzelni, milyen nehéz lehet kijuttatni egy levelet onnan, ahol most van.

– Arwen… – fogott volna bele a válaszba Anya meleg, megnyugtató hangon, aminek a kedvességétől viszketni kezdett a bőröm, de én csak még hangosabban folytattam:

– Tudod, milyen nehéz lehet a dzsungelből levelet küldeni egy ilyen kisvárosba, mint a miénk? Vagy… az óceán közepéről? Ki tudja, hol van Ryder?

Kezdett hisztérikussá válni a hangom.

– Én is szomorú vagyok, Arwen – mondta Leigh, akinek vékony hangját még inkább nehezemre esett elviselni. – De azt hiszem, Anyának igaza lehet.

– Mindannyiunknak jobb lenne, ha kimondanánk – mondta Anya, s megfogta a kezem. – Hogy mennyire hiányzik, és mennyire nehéz lesz nélküle folytatnunk az életünket.

Az ajkamba haraptam; az arcuk komolysága tőrdöfés volt a szívemnek. Tudtam, hogy igazuk van. De hangosan kimondani…

Bármilyen megnyugtató is volt az érintése, kihúztam a kezem Anyáéból, és az ablak felé fordultam. Hagytam, hogy a hűvös esti szellő végigsimítson az arcomon, és lehunytam a szemem.

A tüdőm megtelt az alkonyat levegőjével.

Nem nehezíthettem meg még jobban a dolgukat.

A tálam köré fontam a kezem, hogy elnyomjam a remegését, majd feléjük fordultam, s halkan így szóltam:

– Igazatok van. Nem valószínű, hogy Ryder…

De nem tudtam befejezni a mondatot, mert ebben a pillanatban fülsiketítő csattanással felpattant a bejárati ajtónk, mire a tálam kiesett a kezemből, és ripityára tört; élénk narancssárga ragu fröccsent mindenre, mintha friss vér lenne. Amikor megpördültem, láttam, hogy Anya elsápad a döbbenettől. Az öcsém, Ryder állt előttünk, zihálva, véres arccal, s kificamodott karját szorongatva az ajtófélfának dőlt.

KETTŐ

Pár pillanatig senki nem mozdult, ám utána mindnyájan egyszerre pattantunk fel.

Ryder arcáról sütött a fájdalom, és Anya könnyekkel a szemében a nyakába vetette magát. Leigh gyorsan becsukta az ajtót mögötte, én pedig, miközben a szívem a torkomban dobogott, segítettem az asztalhoz támogatni.

Végtelen, szédítő megkönnyebbülés öntött el, amitől alig bírtam megállni a lábamon.

Ryder él.

Visszanyeltem egy mély sóhajt, és végigmértem az öcsémet. Rövidre nyírt, homokszínű haját, ragyogóan kék csillagszemét, inas, hórihorgas testét. Nagyon idegennek tűnt a házunkban – túl piszkos és sovány volt.

Leigh félretolta a tányérokat az asztalról, majd felült rá, Ryderrel szemben. Az öcsém szeméből sugárzott az öröm, de valami más is ott bujkált benne. Valami sötétebb.

Megvártam, hogy magunkhoz térjünk a döbbenetből, de a szívem továbbra is olyan sebesen vert, hogy úgy éreztem, mindjárt kiugrik a helyéről.

– Hogy te mekkorát nőttél! – mondta Ryder Leigh-nek, a kezével még mindig a másik karját szorongatva.

Kötések. Be kell kötözni.

Sorra húztam ki a fiókokat, amíg meg nem találtam a megfelelőt, utána pedig felkaptam egy takarót, és töltöttem neki egy pohár vizet.

– Tessék – kanyarítottam a vállára a pokrócot kapkodva, majd a kezébe nyomtam a poharat, és csókot nyomtam a feje búbjára, ügyelve, nehogy a vállához érjek.

– Mi bajod van? Miért jöttél haza hamarabb? – kérdezte Leigh feldúltan. – Arwen, mi a baja? Mi történt? Anya, te tudod?

De Anya nem válaszolt, csak némán sírt tovább. Ryder megfogta a kezét.

Leigh-nek igaza volt. Bármennyire is örültem, hogy Ryder visszatért – valami nem volt rendjén. Túl hamar hazajött, az egysége nélkül, és a seregnek nyoma sincs…

A véres sebéről nem is beszélve.

Minden bizonnyal megszökött.

– Nyugodjatok le – szólt ránk Ryder. – És ne kiabáljatok.

– Leigh-nek igaza van – kényszerítettem ki a számon. – Hogyhogy visszatértél? Mi történt veled?

Letéptem a véres részt az ingéről, és szorítókötést tekertem belőle a karjára a sérülése fölé. Mély, szúrt sebnek tűnt, valósággal ömlött belőle a karmazsinvörös vér. Amint a kezem a bőréhez ért, az ismerős bizsergés végigszaladt a tenyeremen, és elkezdte begyógyítani a feltépett bőrt.

A seb lezárása mindkettőnkre jó hatással volt. Nekem lelassította a szívverésem, és megnyugtatott. Miután bekötöztem Ryder karját, megpróbáltam kificamodott vállát visszaigazgatni a helyére.

Az öcsém lehunyta a szemét, és az arca összerándult a fájdalomtól.

– Jól vagyok – mondta végül. – És végre ismét a családommal lehetek. A többi nem számít.

Ezzel előrehajolt, hogy csókot nyomjon Leigh és Anya homlokára. Leigh-nek annyira még sikerült hűnek maradnia önmagához, hogy undort tettessen, és letörölje magáról a puszit.

Anya az öcsém ép kezét fogta, de olyan erővel szorította, hogy az ujjai belefehéredtek.

– Ry – mondtam türelmetlenül. – Nem csak ez számít. Hol van a többi katona? És miért vérzel?

Az öcsém nagyot nyelt, majd a szemembe nézett.

– Pár hete történt – kezdett bele érdes hangon. – A menetoszlopunk belefutott egy ónixi csapatba Borostyán területén. Úgy hallottuk, hogy sok embert veszítettek, és azt feltételeztük, hogy könnyedén legyőzhetjük őket. Lassan és óvatosan közelítettük meg a táborukat, ennek ellenére… – Itt elhalt a hangja, majd még rekedtesebben folytatta: – Csapda volt. Tudták, hogy jövünk. Az összes bajtársamat megölték, és én is majdnem odavesztem.

Szörnyű előérzetem támadt, és rosszul lettem attól, hogy csak ilyen sokára merült fel bennem ez a gondolat.

– És Halden? – kérdeztem alig hallható hangon. A gyomrom mintha tele lett volna ólommal.

– Nem! Nem, Arwen – felelte Ryder, szemében fájdalommal. – Ő nem a mi menetoszlopunkban szolgált. Hanem… az igazat megvallva hónapok óta nem láttam, és nem is hallottam felőle. – Az öcsém lesütötte a szemét, és összehúzta a szemöldökét. – Nem gondoltam, hogy sikerül megmenekülnöm… Jaj! A fenébe! – kiáltott fel hirtelen. Ebben a pillanatban pattintottam vissza a helyére a vállízületét.

– Ne káromkodj – szólt rá Anya megszokásból, bár még mindig túlságosan sokkos állapotban volt ahhoz, hogy őszintén haragudni tudjon.

Ryder óvatosan megmozgatta a karját. Örömében, hogy ismét működik a válla, felpattant, és fel-alá kezdett járkálni előttünk. Én erőtlenül gubbasztottam a székemen, és aggódó pillantást vetettem Anyára.

– Egy tölgyfa mögé bújtam – folytatta halkan Ryder. – Azt hittem, életem utolsó perceit élem, hogy bármelyik pillanatban megtalálhatnak, és ízekre szaggathatnak. Elveszítettem a társaimat, és megsebesültem. Úgy tűnt, mindennek vége… Aztán hirtelen rádöbbentem, hogy miközben a halálra készültem, az ónixi egység elvonult. Észre sem vettek.

Figyelmesen fürkészni kezdtem az arcát. Túl sok öröm csillogott a szemében. Nemcsak az tette boldoggá, hogy végre hazaért, hanem valami más is. Ismét összeszorult a gyomrom.

– Úgyhogy lassan hátrálni kezdtem, és szó szerint átestem egy akkora zsák pénzen, ami nagyobb, mint a fejem. Ónixi pénzen. – Ryder elhallgatott, és végignézett rajtunk, de mi szerintem levegőt sem vettünk. Az én vakmerő, meggondolatlan öcsém. Imádkoztam, hogy a történet folytatása ne igazolja be a félelmeimet. – Biztosan a csata után veszíthették el. Úgyhogy felkaptam, és egészen idáig rohantam. Másfél napja futok.

Az átkozott Kövekre!

– Ryder, ne bolondozz – mondtam neki halkan. A tűzhely lángjai időközben parázzsá csitultak, s a helyiség táncoló árnyékok leplébe burkolózott.

– A király ki fog végeztetni, amiért elhagytad az egységedet – suttogta Anya.

– Nos, ez már nem számít.

– Hogyhogy? – kérdeztem fojtott hangon.

Ryder felsóhajtott, majd azt felelte:

– Már csak pár órára jártam Abbingtontól, amikor észrevettem egy másik ónixi csapatot. Biztosan meglátták a zsákon az ónixi színeket, vagy egyszerűen csak gyanúsnak találhattak, vagy valami, de követtek. És…

– Te egyenesen idevezetted őket? – kérdezte Leigh rémülten.

– Pszt! – suttogta Ryder. – Ne hangoskodj, nem emlékszel? Ha azt teszitek, amit mondok, méghozzá gyorsan, akkor nem fognak megtalálni bennünket.

Megpördültem, hogy kinézzek az ablakon, pedig azt sem tudtam, kit vagy mit keressek.

– Miért nem? – kérdeztem. – Hol leszünk?

– A Gránát Királyságban! – vágta rá Ryder, és a szeme felragyogott.

Egy pillanatra elakadt a lélegzetem, s úgy éreztem, mindjárt rosszul leszek.

Ryder biztosan észrevette az elszörnyedést az arcunkon, mert hátradőlt, és újra próbálkozott, ezúttal komolyabb hangnemben.

– Én láttam, mi folyik a világban. Rosszabb a helyzet, mint gondoltuk volna. Az országunk lassan megszűnik ebben a háborúban. Nem fogunk győzni – mondta, aztán vett egy mély levegőt, és folytatta: – A szóbeszédek igazak. Borzalmas túlerővel állunk szemben. Nemsokára már a nőket is besorozzák. Arwen… és Leigh, ti nem tudtok majd megszökni.

Ekkor Anyához fordult, és ismét megfogta a kezét, majd így szólt:

– Anya, te pedig magadra maradnál. Nem akarok belegondolni, hogy fog kinézni Abbington azután. A randalírozók, a betegséged… – Elhalt a hangja, és rám nézett. Pontosan tudtam, mire céloz, és próbáltam elnyomni a görcsöt a gyomromban. – Gránát elég messze van ahhoz, hogy kimaradjon ebből a zűrzavarból, viszont elég közel, hogy áthajózhassunk oda. Ott új életet kezdhetünk – folytatta határozott hangon az öcsém. – Együtt, biztonságban, távol a háborútól, ami csak rosszabb lesz.

– De nincs hajónk – jegyezte meg Anya, s bátortalan szavai megleptek. Én azt mondtam volna a helyében, hogy neked teljesen elment az eszed.

– Elég ónixi pénzünk van ahhoz, hogy mind a négyen biztonságban elutazhassunk belőle ma este. Most azonnal el kell indulnunk a kikötő felé. Alig pár nap alatt Gránátba érhetünk. De gyorsan kell majd haladnunk.

– Miért? – kérdezte halkan Leigh.

– Mert az ónixi katonák a nyomunkban lesznek. Itt már nem vagyunk biztonságban.

Erre a konyhában mély csönd támadt, csak annak a hangja hallatszott, ahogy a szél zörgeti a faágakat a mögöttem lévő nyitott ablak előtt. Kerültem anyám és Leigh tekintetét, miközben a gondolataim összevissza kavarogtak.

A lehetőségeink egyértelműnek tűntek: vagy ott maradunk, ahol vagyunk, és végignézzük, amint az otthonunkban verik agyon a felbőszült katonák, akik nagy valószínűséggel velünk is végeznek, vagy mindenünket felpakoljuk, és tengerre szállunk, hogy új életet kezdjünk egy ismeretlen vidéken. Egyik választás sem garantálta, hogy életben maradunk.

De a remény dörzsölt szélhámos.

A puszta gondolat, hogy az életünk jobb lehet annál, mint ami itt, Abbingtonban várna ránk – hogy Leigh és én elkerülhetjük a sorozást, továbbra is gondoskodhatunk Anyáról, amihez talán még segítséget is kapunk és rendes orvosságot is szerezhetünk –, elegendőnek bizonyult ahhoz, hogy talpra kényszerítsen.

Nem akartam elmenni Abbingtonból. A városunkon kívüli világ olyan ismeretlennek tűnt… és olyan hatalmasnak.

De nem mutathattam ki előttük, mennyire rettegek.

Az volt a legfőbb célom, hogy gondoskodhassam róluk, hogy elég erős maradjak ahhoz, hogy megvédhessem őket – és erre most lehetőségem nyílt.

– El kell mennünk – jelentettem ki.

Leigh, Ryder és Anya – mindannyian egyformán – olyan meglepett arccal néztek rám, mintha begyakorolták volna.

Ryder szólalt meg elsőként.

– Köszönöm, Arwen – mondta, majd Leigh és Anya felé fordult. – Igaza van, és most azonnal indulnunk kell.

– Biztos vagy benne? – kérdezte Anya az öcsémtől fojtott hangon.

– Igen – vágtam rá helyette, bár egyáltalán nem így volt.

De ez is elegendőnek bizonyult ahhoz, hogy Anya és Leigh sietve bedobálják a ruháikat és könyveiket az útiládáikba. Ryder követte őket. A vállfájdalom sem tudta megakadályozni abban, hogy mindent felkapjon, ami csak az útjába akad.

Ez páratlan lehetőség, győzködtem magam. Áldás. Ha az Abbingtonban élők közül bárki megengedhetné magának az elutazást, vagy lenne hová mennie, azonnal eltűnne innen.

Kiszaladtam, hogy begyűjtsek némi élelmet a konyhakertünkből az útra, és elköszönjek az állatainktól. Leigh-t már ott találtam; a tehenünkhöz, Csengettyűhöz és a lovunkhoz, Patáshoz bújva sírdogált, akiket még ő nevezett el kiskorában. Hihetetlenül szoros kapcsolatot alakított ki velük, minden reggel és este ő etette meg őket. Csengettyűvel különösen mélyen szerették egymást, annyira, hogy ezt a köteléket még a legnagyobb éhínség idején sem téptük volna el.

Leigh fojtott hüppögése betöltötte az istállót, és ettől elfacsarodott a szívem. Még az én torkom is elszorult, amikor az állatainkhoz léptem. Szerető pillantásuk az én életemnek is állandóságot biztosított, és hirtelen el sem tudtam képzelni, hogy enélkül ébredjek fel. Az orrom és az arcom az övékéhez érintettem, és a hűvös éjszakában megborzongtam meleg leheletüktől.

Megsimogattam Leigh hátát, s halkan azt mondtam:

– Mennünk kell. Hozd a zacskót, amiben Anya orvossága van, addig én megkötöm az állatokat. Megígérem, hogy Nora gondoskodni fog róluk.

Leigh bólintott, majd kifakult pamutruhája ujjába törölte az orrát.

Norán kezdtem gondolkodni. Nem fog hiányolni a kórházban? Elég nyers ugyan a modora, de nekem hiányozni fog. Bizonyos értelemben ő az egyetlen barátom.

Könnyek gyűltek a szemembe az állatainkért, a munkámért, a szerény, csöndes életünkért, mindazért, amit Abbington jelentett nekünk. Bármilyen lelkesen vártam is az új élményeket, most, hogy lehetőségem nyílt rájuk, megrettentem.

Attól is megsajdult a szívem, amikor rájöttem, hogy valószínűleg Haldent sem látom többé. Még ha biztonságban haza is ér, amiben továbbra is reménykedtem, hogyan találhatna meg minket Gránátban?

Nem hagyhattam neki levelet, mert az az ónixiak kezébe kerülhetett volna.

Soha nem fogom megtudni, mi alakulhatott volna ki kettőnk között, és bele tudtam volna-e szeretni valaha is. Ebbe a gondolatba ismét belesajdult a szívem. Nagyon hálás voltam, amiért Ryder épségben hazatért, de nem is sejtettem, hogy emiatt ennyi mindennek kell majd búcsút intenem.

Nem akartam elmenni. Ez egyszerűen túl sok változással járt.

Miközben kisétáltunk a házból, még egyszer, utoljára visszapillantottam az otthonunkba. Odabent minden nagyon kopárnak tűnt. Szinte el sem tudtam képzelni, hogy két órája még ott ültünk, és ragut vacsoráztunk, ahogy minden este szoktuk – most pedig egy idegen ország felé menekülünk.

Becsuktam az ajtót magunk mögött, miközben Leigh végigtámogatta Anyát a földúton. A kikötő egy várossal odébb volt, ami elég nagy távolságot jelentett számára. Én a még mindig sántikáló Ryderrel együtt követtem őket, aki persze nem hagyta, hogy segítsek neki.

– El sem hiszem, hogy itt vagy – suttogtam neki.

– Én sem.

Utána a hátunk mögé nézett. Én is hátralestem, zakatoló szívvel, de senkit nem láttam.

Némán haladtunk tovább.

A naplemente gyönyörű színekbe borította a hegytetőket, a rózsaszín-lila eget felhők pettyezték.

– Úgy értem – folytattam –, hogy elmentél a háborúba, és egy egész évre itt hagytál minket. Már biztos voltam benne, hogy meghaltál. Erre hazajössz, szinte darabokban, de annyi lopott kinccsel, hogy abból új életet kezdhetünk egy másik országban. Ki vagy te? Valami népmesei hős?

– Arwen – mondta az öcsém, majd felém fordult, és a szemembe nézett. – Tudom, hogy félsz. – Erőtlenül tiltakozni próbáltam, de belém fojtotta a szót. – Én is félek. De megláttam egy lehetőséget, és éltem vele. Nem akarom életem hátralévő részét arra pazarolni, hogy Borostyánért harcolok, ahogy te sem arra, hogy itt maradj. Ez megváltoztathatja az életünket. Ráadásul Anyának is esélye nyílhat a gyógyulásra, Leigh-nek pedig egy jobb gyerekkorra. Ez a helyes döntés. Most már itt vagyok, és gondoskodom rólatok. Nem kell aggódnod.

Bólintottam, annak ellenére, hogy csak ekkor döbbentem rá, milyen keveset tud rólam az öcsém. Én boldogan töltöttem volna életem hátralévő részét ezen a helyen. Persze talán nem a „boldogan” lett volna a megfelelő szó erre, de legalább éltem volna.

A napfény lassan elhalványult a hegyek mögött, és minden poros kékségbe borult. Árnyékok lepték a földutat, és én az összes mögülünk érkező apró neszre összerezzentem és hátrapillantottam, de egyszer sem láttam ott senkit.

Éppen egy bokrot bámultam, mert biztosra vettem, hogy lépteket hallottam onnét, amikor Leigh mozdulatlanná merevedett, és riadtan felénk fordult.

– Mi az? – suttogtam, miközben odaléptem hozzá.

– Nincs itt, csak a zacskó – suttogta, miközben elszörnyedve kotorászott kis vászonzsákjában.

– Mi? – kérdeztem, és egy pillanatra megállt a szívem.

– Üres fiolák vannak benne – felelte Leigh Anyára nézve, aztán elsírta magát, és megfordult, hogy hazainduljon. – Az orvossága! Vissza kell mennünk érte.

Jeges borzongás futott végig rajtam.

Nem töltögettem át az orvosságot a zsákban lévő fiolákba. Félretettem hűlni, megfőztem a vacsorát, utána pedig megérkezett Ryder…

Aztán pedig a nagy zűrzavarban csak annyit mondtam a húgomnak, hogy hozza a zacskót, de nem töltöttem fel a fiolákat.

A szívem akkora erővel kezdett zakatolni, hogy tisztán hallottam a dobogását.

– Ez az én hibám – suttogtam. – Visszamegyek az orvosságért. Sietek.

– Nem! – vágta rá Anya olyan éles hangon, amilyet korábban még soha nem hallottam tőle. – Ne butáskodj! Már így is épp elég nagy veszélyben vagyunk. Ki tudja, mióta követik az öcsédet? Semmi bajom nem lesz.

– Nem, Anya, szükséged van rá. Arwen gyors lesz – jelentette ki Ryder, majd felém fordult: – Szedd a lábad, nehogy lekéssük a hajót.

De pontosan tudtam, mire céloz: arra, hogy összefuthatok a katonákkal, akik a nyomunkban vannak. Leigh ekkor már zokogott, de próbálta visszanyelni a könnyeit.

– Térülök-fordulok, és a kikötőben találkozunk. Ígérem – feleltem, és már indultam is, meg sem várva, mit mondanak.

Úristen, mennyire ostoba voltam!

Azok után, hogy olyan keményen igyekeztem gondoskodni a családomról, és Ryder nyomdokaiba lépni. Nem félni.

Végigrohantam a földúton, el a házak mellett, amelyekben épp jó éjszakát kívántak egymásnak az emberek, és eloltották a tüzet a kályhában. A hold már felfelé kúszott az égen, s a halvány esti fényt éjkék váltotta fel.

A házunkig tartó rohanás során legalább kiadhattam magamból a feszültség egy részét. Zakatoló elmémben nyugalom áradt szét. A szívverésem egyenletessé vált, és a talpam dobogása is. Puff, puff, puff. Mire a házunkhoz értem, már sokkal jobban éreztem magam.

Pár pillanatra elrejtőztem egy magányos almafa mögött, de nem láttam katonákat, lovakat vagy kocsikat semerre a házunk közelében. Semmilyen zaj vagy fény nem szűrődött ki odabentről.

Csengettyű és Patás nyugodtan, ráérősen majszolták a szénát.

Megkönnyebbülten felsóhajtottam. Az arcomat borító verejték hűlni kezdett.

Lehet, hogy Ryder tévedett, és nem is követték. Vagy ami még valószínűbb, lemondtak arról, hogy egyetlen magányos tolvajra pazarolják az energiájukat és az idejüket.

Már úgy éreztem, hogy minden rendben lesz.

Amíg együtt maradunk, lesz elég bátorságunk ehhez az utazáshoz. Nekem mindenképpen.

Kinyitottam a halkan megnyikorduló ajtót, és szemtől szemben találtam magam tizenegy ónixi katonával, akik az ebédlőasztalunk körül ültek.

HÁROM

Valaki nagyon sietve távozott innen.

Az érdes hang úgy karcolta végig a hátamat, akár egy tompa kés.

A megjegyzést az a rossz arcú férfi tette, aki előttem terpeszkedett, sáros bakancsát az asztalon nyugtatva, amelyet Ryder annyi munkával faragott ki nekünk évekkel ezelőtt.

Olyan bénító rettegés áradt szét bennem, hogy szinte gondolni se tudtam másra. A szám túlságosan kiszáradt ahhoz, hogy nyelni tudjak. Egy pillanatot sem fecséreltem arra, hogy alaposabban körülnézzek – sarkon fordultam, és felkészültem rá, hogy inam szakadtából futni kezdjek. De egy fiatal, himlőhelyes arcú katona a hajamnál fogva könnyedén visszarántott, s felsikoltottam fájdalmamban.

Az ajtó becsapódott mögöttem, miközben a katona beljebb vonszolt, és a vér fémes illata töltötte be az orrom. A tekintetem végigszaladt az otthonunkon – a sarokban egy kopasz katona hevert, ő vérezte össze a padlónkat. Az oldalán mély seb tátongott, és két bajtársa cserélgette rajta a borogatásokat, nem sok eredménnyel. A sebesült nyöszörgött a fájdalomtól, mire az ujjaim megremegtek a vágytól, hogy segítsenek rajta, függetlenül az állampolgárságától és a hitvallásától.

Megpróbáltam nem gondolni arra, hogy miféle emberek is lehetnek azok, akik majdnem elveszítik az egyik bajtársukat, mégis betörnek valakinek az otthonába, és úgy rángatnak egy fiatal lányt a hajánál fogva, mintha az teljesen természetes lenne.

Az összes katonát fekete bőrpáncél borította, amelyek némelyikét ezüstszegecsek díszítették. Páran koponyára emlékeztető, fekete sisakot viseltek; fejfedőjük csillogott a konyhában pislákoló gyertyafényben. A többiek feje fedetlen volt, amitől csak még ijesztőbbnek tűnt véres, rideg arcuk.

A jelek szerint egyik katonát sem zavarta a sarokban lejátszódó tragédia. Ezek mellett az alakok mellett a mi férfijaink kisfiúnak látszottak volna – és tényleg azok is voltak. Rossz arcú, brutális harcosoknak tűntek, akiket gyerekkoruktól fogva gyilkolásra képeztek ki.

De mi mást várhattunk volna? Ónix gonosz királya hírhedt volt a kegyetlenségéről, és hatalmas seregét minden bizonnyal a saját képére formálta.

– Hogy hívnak, leány? – kérdezte ugyanaz a katona, aki először megszólított.

Az ő bőrpáncélját is ezüstszegecsek díszítették. Nem viselt sisakot, szögletes arca és apró szeme volt, mosolyráncoknak pedig nyoma se látszott a szája sarkában.

Azonnal felismertem a fajtáját.

Nem is annyira a külseje, mint inkább a gúnyos hangja, a jeges magabiztossága alapján. A szemében tomboló dühből.

Mellette nőttem fel.

– Arwen Valondale. És téged?

A férfiak füttyögni kezdtek, áradt belőlük a rosszindulat és a lenéző szánalom. Akaratlanul is összébb húztam magam.

– Szólíts csak Bert hadnagynak – felelte a katona gúnyos mosollyal. – Igazán örvendek.

Vezetőjük hangnemétől felbátorodva a katonák még hangosabban kezdtek nevetni. A nyelvembe haraptam. Volt bennük valami, amit nem tudtam szavakba önteni. Úgy tűnt, mintha hullámokban áradna belőlük az erő. Egész testemben reszkettem. Nem lepett meg, hogy ezek a szörnyetegek olyan könnyedén kardélre hányták Ryder menetoszlopát. Magamban hálát adtam a Köveknek, hogy ő élve megúszta a dolgot.

– Hadd rövidítsem le a szenvedéseidet, ami több, mint amit a bajtársaim egy részétől remélhetnél. Követtünk egy fiatalembert eddig a házig. Az illető nagy mennyiségű készpénzt lopott el tőlünk, amit szeretnénk visszakapni. Ha elmondod, hol van, akkor gyorsan végzünk veled. Jól hangzik?

Összeszedtem minden erőmet, és visszanyeltem a könnyeimet.

– Nem ismerem a férfit, aki itt lakik – feleltem rekedten, miközben szélsebesen gondolkoztam azon, milyen bizonyíték maradhatott a házban, ami összekapcsolhat Ryderrel. – Csak tejet akartam kölcsönkérni. Láttam, hogy van tehenük.

Bert szája vékony vonallá változott. Teltek a másodpercek, miközben a következő lépésén gondolkozott. Tudtam, hogy tudja, hogy hazudok. Mindig is nagyon rosszul hazudtam. Zakatolni kezdett a szívem a mellkasomban.

Bert vérfagyasztó mosolyt vetett rám, majd odavetette a sebhelyes férfinak, aki még mindig a csuklójára tekert hajamnál fogva tartott:

– Akkor öld meg. Nem vesszük hasznát.

A mögöttem álló katona pár pillanatig habozott, de aztán a bejárati ajtó felé kezdett vonszolni.

– Várj! – kiáltottam fel, mire a katona megtorpant, és tekintetét az enyémbe fúrta. Sötétbarna szemében kegyetlenség csillogott. Nagyon gyorsan ki kellett találnom valamit. – A bajtársuk perceken belül meg fog halni, ha nem kap segítséget.

Bert gúnyosan felkacagott.

– Erre meg miből jöttél rá? Talán abból, hogy ki vannak fordulva a belei?

– Én gyógyító vagyok – próbáltam meg összekaparni a maradék bátorságomat. – Azok ott rosszul kezelik a sebét. Vérmérgezést fog kapni.

És ez így is volt. A fickó már vonaglott, és vörös patakok csorogtak le a hasáról a padlóra.

Bert megrázta a fejét, s azt felelte:

– Nem hinném, hogy bárki meg tudná menteni. Még a hozzád hasonlók sem.

De ebben tévedett.

– Hadd gyógyítsam meg, az életemért cserébe – könyörögtem.

Bert az ajkába harapott – én pedig imádkozni kezdtem a Kövekhez, hogy az a nagydarab, haldokló fickó fontos ember legyen.

Percek teltek el – de nekem több emberöltőnek tűnt.

– Kifelé mindenki! – vakkantotta oda végül Bert a többieknek.

Lassan kifújtam a levegőt, miközben éreztem, hogy a katona elengedi a hajam. Megdörzsöltem a tarkómat, ami nagyon fájt – bár ebben a pillanatban ez zavart legkevésbé.

A katonák egymás után kiballagtak az ajtón. Még az a kettő is tiltakozás nélkül felállt és kisétált, aki a sebesültet ápolta. Hármasban maradtunk Berttel és a padlón fekvő férfival. A hadnagy leemelte a lábát az asztalról, és mély sóhaj kíséretében feltápászkodott. Megropogtatta a nyakát, olyan arcot vágva, mintha végképp kimerítette volna ez a fordulat, majd biccentett, hogy menjek oda a haldoklóhoz.

A lábam úgy mozgott, mintha vízben gázolnék, amíg le nem térdeltem a sebesült mellé, miközben Bert ott tornyosult mögöttem.

– Amúgy is kár lett volna érted – jegyezte meg a hadnagy, közelebb hajolva az arcomhoz, mint ami jólesett volna. – Egy ilyen kedves, finom lánynak nem lenne szabad idő előtt meghalni. Azelőtt, hogy valaki alaposan kihasználta volna.

Sörszaga volt, úgyhogy hátrahőköltem, ami csak még nagyobb örömet okozott neki.

– Gyógyítsd meg, és meglátjuk, mennyire találsz nagylelkű kedvemben.

Visszafordultam a sebesülthöz, akinek arcáról rettegés sugárzott.

Mélyen együtt tudtam érezni vele.

– Minden rendben lesz, uram.

A katona két bordája furcsa szögben állt, összetörve, a mellkasán felszakadt a bőr és összezúzódott a hús – olyan volt, mint akin átrepült valami. De nem úgy tűnt, mintha kard vagy nyílvessző sebesítette volna meg, és égésnyomokat sem láttam rajta, ami lövedékre utalt volna.

– Mi történt? – leheltem akaratlanul.

A nagydarab megpróbált megszólalni, de csak egy fájdalmas nyögés jött ki a száján, mire Bert a szavába vágott:

– Nálam szörnyűbb dolgok is akadnak odakint, kislány. Olyan dolgok, amiket te el sem tudnál képzelni.

Gyűlöltem a hangját, amelynél csak a tekintete volt gusztustalanabb, amint szemérmetlen nyíltsággal végigtapogatta a testem, hogy végül a mellemen állapodjon meg.

– Alkoholra és tiszta ruhára lesz szükségem. Körülnézne a házban? Hátha talál valamit?

Bert megrázta a fejét, és gúnyos hangon azt kérdezte:

– Ennyire ostobának nézel?

Kivett a bakancsából egy flaskát, és átnyújtotta nekem.

– Itt van az alkoholod. És használd a blúzodat. Nekem elég tisztának tűnik.

Megjátszott hidegvérrel kivettem mocskos kezéből a palackot, és újra a sebesült felé fordultam.

Egész életemben ügyeltem arra, hogy eltitkoljam a képességeimet. Soha nem hagytam, hogy bárki meglássa, mit is csinálok pontosan. Anya már évekkel korábban figyelmeztetett rá, hogy mindig is lesznek olyan emberek, akik majd ki akarják használni a tehetségemet, és akkor még nem is dúlt háború. Most viszont már mindenki folyamatosan szenvedett, és a képességem még értékesebbé vált.

Tudtam, hogy ha nem vetem be a varázserőmet e férfi meggyógyítása érdekében, egy órán belül meghal. De azt is tudtam: lehetetlen lesz használni a mágiámat úgy, hogy Bert ne lássa. Még ha úgy is teszek, mintha kántálnék közben, akkor sem emlékeztet majd a dolog a boszorkányok szertartásaira. Nem támad közben szél, nem szikrázik a levegő. Egyszerűen csak kifolyik az ujjaimból. És akkor sem foghatom a katona varázslatos felépülését a kiváló sebészi képességeimre, ha Bert nem liheg a nyakamba.

Beleborzongtam az előttem álló döntés gondolatába.

De nem igazán volt választásom – nem hagyhattam meghalni ezt az embert, és azt sem akartam, hogy engem megöljenek.

Így aztán összeszedtem minden lelkierőmet.

– Ez fájni fog – mondtam a nagydarab fickónak.

Ő sztoikusan bólintott, én pedig ráöntöttem a szeszt a vérző sebére és a kezemre. A sebesült felnyögött kínjában, de mozdulatlan maradt.

Utána a sebe fölé tartottam a kezem, és mélyet lélegeztem.

Miközben az érzékelésem végiglüktetett a katona testén, átéltem, ahogy a belső részei összeforrnak, és a pulzusa lelassul. A bőre eggyé vált a tenyerem alatt kinövő friss, új hússal.

Az én szívverésem is lelassult. Az adrenalin lassan eltűnt a véremből, és a gyomromban is enyhült a feszültség. Kinyílt a szemem, és a tekintetem találkozott a férfiéval, aki döbbenten figyelte, iszonyú sebe hogyan szelídül csúnya, szabálytalan alakú heggé.

Felsóhajtottam, és ismét lehunytam a szemem, de csak annyi időre, hogy összeszedjem a bátorságomat. A sebesültnek már csak kötésre volt szüksége, és nem akartam hagyni, hogy ez a disznó hadnagy ismét megalázzon. Egyetlen gyors mozdulattal áthúztam a fejemen a blúzomat, így már csak a vékony, ujjatlan kombiném maradt rajtam. Megpróbáltam figyelmen kívül hagyni Bert mohó pillantását, amely a mellemen kalandozott.

A sebre tekertem a ruhámat, és szorosan összekötöttem.

Bert elgondolkozva fel-alá kezdett járkálni a konyhában. Azon töprengett, mi legyen a sorsom.

Alig mertem levegőt venni. Még soha nem rettegtem ennyire – a félelemtől remegett az állam, a kezem, az összes csontom.

– Köszönöm, hadnagy – mondta a sebesült rekedten, de Bert még mindig a gondolataiba merült. – És neked is köszönöm, leány – fordult hozzám, mire alig észrevehetően biccentettem. – Ezt meg hogy csináltad? Boszorkány vagy?

Megráztam a fejem, és visszakérdeztem:

– Hogy érzi magát?

Olyan halk volt a hangom, hogy azt sem vettem biztosra, kimondtam-e egyáltalán a kérdést.

– Jóval kevésbé közel a halálhoz – felelte a katona.

– Hát jó! – csattant fel hirtelen Bert. – Menjünk, és keressük meg azt a kölyköt. A leányt is magunkkal visszük.

Ne, ne, ne, ne…

De nem tudtam megszólalni, még csak levegőt sem voltam képes venni – túl sok rettegés keringett az ereimben, s olyan gyorsan zakatolt tőle a szívem, hogy majdnem lehánytam a sebesültet.

Nem hagyhattam, hogy megtalálják a családomat. Nem engedhettem Bertet Leigh közelébe. Rimánkodó, esdeklő tekintetet vetettem a nagydarabra, akiben volt annyi jóérzés, hogy még fájdalmasabban nézzen vissza rám, mint amikor még haldoklott.

De máris visszatért két katona, hogy kicipeljék.

Végignéztem a konyhán. Bert időközben kiment.

Arra gondoltam, hogy ha szökni akarok, akkor eljött a megfelelő pillanat.

A torkomban dobogó szívvel felpattantam, és a hálószobák felé ugrottam. Több esélyem volt valamelyik ablakon kijutni, mint az ajtón, amely előtt fegyveres férfiak várakoztak. Két katona rám kiabált, hogy álljak meg – mély, zengő hangjukba szinte beleremegtek a csontjaim és a fogaim –, de továbbrohantam, megkerültem a katonákat és a tűzhelyt, magam mögött hagytam a konyhaasztalt, és végül feltéptem Anya szobájának ajtaját.

Ott volt az ablak.

Közvetlenül a még mindig bevetetlen ágya felett. Éreztem Anya illatát – a zsálya, a gyömbér és a verejték keverékét.

Olyan közel jártam a szabadsághoz.

Nagyon közel…

De nagyon el is fáradtam. Miután meggyógyítottam Mr. Doyle-t, Ryder vállát és a ónixi katona egész felsőtestét, szédelegtem a kimerültségtől, teljesen elgyengültek a végtagjaim, és zihálva vettem a levegőt. Olyan erősen löktem magam előre a lábammal, ahogy csak tudtam, miközben alig láttam, és az ujjaim végre, végre hozzáértek az ablak mellett lógó kockás függönyhöz…

De ekkor egy kéz megragadta a vállam, és hatalmas erővel visszarántott. Egy férfi mellkasához csapódtam.

Ne. Ne!

– Fürge egy szerzet, nem igaz? – kérdezte fogvatartóm a katonától, akit alig sikerült megkerülnöm a tűzhely mellett.

– A Kövekre, az bizony – zihálta amaz a térdére támaszkodva.

Felsikoltottam – dühödt, vad, rettegéssel teli hangon.

– Elég ebből! – csattant fel a katona, és a számra meg az orromra szorította mocskos tenyerét.

Nem kaptam levegőt.

Vadul hadonásztam a karommal, mire elengedte az arcom, hogy mindkét kezével le tudjon fogni, és szinte szelíden azt mondta:

– Ne akard, hogy leüsselek, leány. Nem szívesen tenném, de el foglak hallgattatni.

A nyelvembe haraptam, olyan erővel, hogy az már fájt.

Össze kellett szednem magam. Muszáj volt…

A két katona kikísért oda, ahol a többi ónixi gyülekezett a lovával. Az átkozott Kövekre, még a lovaik is rémisztőnek tűntek. Hollófeketék voltak, zilált, bozontos sörénnyel és pupilla nélküli szemekkel.

Nem bírtam rávenni magam, hogy Csengettyű és Patás istállója felé nézzek. Nem akartam megtudni, hogy életben hagyták-e őket ezek a kegyetlen harcosok. Leigh és Anya járt az eszemben. Az, hogy mit látnának, ha visszajönnének értem. Az a sok vér a padlón…

Megpróbáltam kitépni magam a mögöttem álló katona szorításából.

– Ne már, kislány. Éppen eleget szórakoztál, most már hagyd abba – mondta a katona, s addig szorított magához, amíg mozdulatlanná nem váltam.

Annyira kimerültem, annyira fáztam…

Egyszerűen nem hagyhattam, hogy Ryder, Anya és Leigh után induljanak…

Felemeltem a fejem, és odakiáltottam Bertnek, aki az egyik éjfekete ló hátán ült:

– Hagyd békén a családomat, és akkor szabad akaratomból veletek tartok!

Bert felnevetett. Vérfagyasztó kacagása betöltötte az éjszaka csendjét.

– Úgy látod, mintha félnék a tiltakozásodtól? Várd csak ki, amíg a király elé viszünk. – Kegyetlen vicsorra húzta a száját, sárga fogai megcsillantak a fák között átszűrődő holdfényben. – Egyébként is, úgy tudom, nem ismered azt a kölyköt.

– Ő a fivérem. De nektek rengeteg pénzetek van, viszont hány gyógyítótok? A szabad akaratomból azt jelenti, hogy segítek nektek. Hogy meggyógyítalak téged is, és az embereidet is. Képes lenne erre az ellopott pénzetek?

Bert nem válaszolt. A katonái várakozó arckifejezéssel fordultak felé. A hadnagy hallgatása bátorságot öntött belém.

– Ha üldözőbe veszed őket, soha nem fogok nektek dolgozni. Akkor akár meg is kínozhatsz, meg is ölhetsz… Ha bármi bajuk esik, semmit nem fogok csinálni.

Nem tudtam biztosan, hogy blöffölök-e.

– Hát jó – felelte olyan váratlanul, hogy majdnem elfelejtettem megkönnyebbülni.

Aztán, még mielőtt felfoghattam volna, mit is csinál, a mögöttem lévő katona gyorsan egymáshoz kötötte a két csuklómat. A zsineg élesen a húsomba vájt, és felsértette a bőröm. Kapkodva, nehezen lélegeztem.

Nem tetszett, hogy csapdában érzem magam.

Szédültem, és olyan sokkos állapotba kerültem, hogy még sírni sem tudtam. Szóval mégiscsak elmehetek Abbingtonból. De nem Gránátba, és nem a családommal.

Nem, hanem Ónixba.

Egyes-egyedül.

A kontinensünk legveszélyesebb királyságába. A legrémisztőbb férfiak hordájával, akikkel valaha is találkoztam.

Szórakozottan átfutott a fejemen, hogy a király tud-e egyáltalán az elveszett pénzéről. Kételkedtem benne. Ez személyes bosszúnak tűnt, a kapzsi hadnagy magánakciójának, aki most egy új gyógyítóval fog hazatérni, és besepri a jutalmát érte.

Csípni kezdte a torkomat a gyomorsav.

A mögöttem lévő katona a zsinegnél fogva rángatni kezdett, miközben gyilkos karavánunk megindult az éjszakában, részben lóháton, részben gyalogosan. Csak abba a vigaszba tudtam kapaszkodni, hogy a családunk biztonságban lesz. Éppen elég pénz van náluk ahhoz, hogy megteremthessenek belőle egy gyönyörű, biztonságos új életet, és ennél többet nem kívánhattam. Megérdemelték.

De reszketni kezdtem a gondolattól, hogy mibe mentem bele. Azok a rémségek, amelyekre Bert célozgatott. Nagyon valószínűnek tartottam, hogy megerőszakolnak, megkínoznak vagy megölnek, esetleg mind a hármat. A Kövekre, mit tettem?

***

Csak amikor a csípős éjszakai levegő megcsapott, akkor döbbentem rá, hogy alig van rajtam ruha. Elpirultam, de mivel össze volt kötve a csuklóm, nem tudtam eltakarni magam.