Jean-Louis Harouel

Emberi jogok a nép ellen

Századvég Kiadó

Budapest, 2022

A fordítás az alábbi, eredeti francia nyelvű kiadás alapján készült:

Jean-Louis Harouel: Les Droits de l’homme contre le peuple. © 2016, Groupe Elidia

Éditions Desclée de Brouwer 10, rue Mercoeur – 75011 Paris – 9, espace Méditerranée 66000 Perpignan

Hungarian translation © S. Király Béla

© Századvég Kiadó, 2022

A fordítást az eredetivel egybevetette: Molnár Attila Károly

Felelős kiadó: Molnár Attila Károly

Olvasószerkesztő: Bobály Ilona

Borítóterv: Albert Anna

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-5164-93-4

Tartalom

Bevezető

Az emberi jogok, a muszlim hódítás eszköze

Nincs valós határ az iszlám és az iszlamizmus között

Egy ellenséges civilizáció hódító vállalkozása

A politika és a vallás szétválasztását elutasító totális rendszer

A gondolatszabadságtól félő és azt tiltó rendszer

Egy ultradiszkriminatív rendszer

A dzsihád táptalaja a kérkedő iszlám identitás

Az emberi jogok profán vallása

Az emberi vallásosság avatárja

A humanitárius vallás gnosztikus-millenarista gyökerei

Gnosztikus-millenarista elv a rossz idegen mivoltáról

A millenarizmus és a gnózis szövetsége

A millenarizmus és a gnózis elvilágiasodása

A világi vallások kíméletlen történelmi mechanizmusa

Emberi jogok: az európai népek halálos vallása

A humanitárius vallás alapja: a gnosztikus egyformaság elve, avagy a memizmus

Felkérés az eltűnésre

Az emberjogi vallás és a jog megerőszakolása

A szeretet joggá lesz, a jog pedig vallássá

Millenarista-gnosztikus kötelező szeretet

A jog vallása és annak papjai

Az emberjogi vallás egyház-állama

Az emberi jogok vallásának büntető törvénykönyve

Az emberjogi vallás halálos társadalmi következményei

Az emberi jogok a gyarmatosító bevándorlás szolgálatában

Az új millenarizmus: a bevándorlás mint elemi emberi jog

Egy ravasz érv: a bevándorlás mint gazdasági szükségszerűség

Az emberi jogok: az ellentársadalom kovásza

Az emberi jogok: fegyver Franciaország ellen a bevándorlók kezében

A jó szándékú lakosok zaklatott élete

Hogyan árulta el az államtanács a francia népet?

Franciaország asszisztált öngyilkossága

Hogy megmaradhassunk, álljunk ellen az emberi jogok vallásának!

A migrációs áradat megállítása csupán diszkriminációval lehetséges

Különleges elbánás az iszlámnak

A svájci diszkrimináció mint irányadó modell

Befejezés

Jegyzetek

Bevezető

El tudja-e kerülni Franciaország, hogy az arab-muszlim világ kényszerpályájára állítsák? Minimális a valószínűsége, mert a területén berendezkedő iszlám hitű tömeggel szemben nagy hátrányban van, de azért is, mert büszkén vállalt identitása „az emberi jogok” követelésében merül ki. Az egyéni jogok, amelyeket annak idején az állampolgárok védelméért vezettek be az uralkodói hatalom önkényével szemben, mára azt a népet veszélyeztetik, amelynek területére – a civilizációk közötti háborús légkörben – idegenek özönlenek.

Ráadásul Franciaország – s vele együtt az egész Nyugat-Európa – harcra kötelezte magát az Irak és Szíria területén önmagát kikiáltó kalifátus ellen, és olyan civilizációs háborúba bonyolódott, ahol szembe került a muszlim világgal, különösen a szunnitákkal. Az iszlamizmus és az iszlám közötti határvonal jórészt elméleti, s mivel az iszlamizmus nem más, mint visszatérés az iszlám hagyományokhoz, egy következetes muszlim nem ítélheti el annak rémtetteit, jóllehet nem ért feltétlenül egyet alkalmazott eszközeivel.

A civilizációk közötti háború a világunk része, noha e fogalmat sietve vetik el, mondván, hogy az a Bush-féle neokonzervatívok agyréme. Ám amennyire kellemetlen, annyira tagadhatatlan ez a jelenség. Mivel a fő kérdés mindig a földterület ellenőrzése, egy állam és a népcsoportjai közötti konfliktus – különösen ha az utóbbiak különböző civilizációkhoz tartoznak – civilizációs háború kirobbanásának szikrája lehet, akár egy államon belül, akár államok között. Az is beigazolódott, hogy a muszlimok másoknál sokkal erőszakosabbak a civilizációs jellegű háborúkban.[1]

Az iszlám civilizációs jellegű konfliktust kényszerít Európára. Erőteljesen hatol és ágyazódik be, de közben kizárja a beolvadást a kétezer éves kereszténység eredményeként létrejött szekularizált társadalomba. Ez a társadalom már alig vallásos, mégis erőteljesen magán viseli a kereszténység hajdani vonásait. Mi, az úgynevezett modernek – ha tetszik, ha nem – keresztények vagyunk, beleértve az ateistákat és az antiklerikálisokat is.[2]

Az iszlamizmus ebben a Nyugat-ellenes nyílt háborúban számít a napról napra növekvő európai muszlim tömegre. Az iszlám immár jelentős területeket foglalt el Európában, ahol minaretjeivel, életmódjával, ruhaviseletével, élelmiszer-előírásaival és tilalmaival diktálja civilizációját. Következésképp kisemmizi és arra kényszeríti a legitim lakosságot, hogy saját hazája más térségeibe távozzon.

Nem arról van szó, hogy minden arab országból származó személy potenciális terrorista, ám közülük igen sokan civilizációs viszályban állnak Franciaországgal és más európai országokkal. Fontos jelzés a fejkendő és az iszlám fátyol rendszeres viselete. Az identitáserősítő arab-muszlim folklórt zászlóként lengetik, és ez a táptalaja a dzsihádnak, amely ismételten és bestiális módon gyilkolt 2015. november 13-án, pénteken Franciaországban, és 2016. március 22-én, kedden Belgiumban.

Az iszlám csendes hódítása az emberi jogok oltalma nélkül nem volna lehetséges. Ez eredetileg a nyugati nemzetek jogi találmánya volt, amellyel bebiztosították polgáraikat a hatalom túlkapásai ellen, de napjainkra nemzetellenes háborús gépezetté vált. Az emberi jogok tana most már millenarista[3] természetű, a diszkriminációellenességet megszállottan hirdető világvallás, amely az európai népeket arra kényszeríti, hogy területükre más kontinensekről oda vándorlókat fogadjanak be. Azok viszont arra használják e jogokat, hogy tönkretegyék a befogadó népeket, és rovásukra érvényesítsék a saját életmódjukat, otthonról hozott értékeiket. Az emberi jogok teszik lehetővé, hogy egy nemzet kebelébe beköltözött identitáscsoport – idegen származása, érzelemvilága ellenére – kikezdje vendéglátóit, megszerezze területeiket és végül a helyükbe lépjen.

Az emberi jogok szent nevében megengedik minden idejövőnek, hogy megsokszorozza követeléseit, jogi akcióit, így elvi értelemben fegyvert adnak kezükbe a befogadó állam ellen; valójában az állam lakossága ellen. Georges Vedel, a híres jogász emlékeztetett arra, hogy az állam nem más, mint „egy nép politikai szervezete”.[4] Tehát amit csak egy állammal szemben érvényesítenek, azt tulajdonképpen az államalkotó nép ellen teszik, hiszen minden állam az azt alkotó nép intézményes arca.

Franciaországban már különösen nem vagyunk abban a helyzetben, ahol a nép joga érvényesülne az állammal szemben, hanem – épp ellenkezőleg – a nép kérhetné joggal számon államán, hogy az mennyire védi meg más népek, civilizációk megszállóitól, akik megfosztják a területük egy részétől, és súlyos károkat okoznak garázda, erőszakos viselkedésükkel. Amellett, hogy a jövevények kikezdik a befogadók identitását, mérhetetlen anyagi problémákba is hajszolják őket, szociális segélyt, egészségügyi és nevelési költségeket követelve. Egyszóval: készek arra, hogy útilaput kössenek majd a talpukra. S ez annyira igaz, hogy a mi elsődleges gondunk a jogaink védelme lett, és az, hogy mint nép, túléljük mindezt.

Ez a túlélés csak úgy lehetséges, ha megtagadjuk az emberi jogok világi vallásának halálos millenarizmusát, mert az a másik szeretetének dogmáját addig feszítette, hogy érte önmagadat is meg kellene vetned. Súlyosan vétett a jogaink ellen is, tönkretéve egy emberi közösség hosszú ideig tartó létezéséhez szükséges értékeket. Ez a világi vallás védtelenné tesz, önostorozásra kényszerít, és úgy értelmezi a ránk zúduló bevándorlóáradatot, mint a jóság eluralkodását a földön. Az emberi jogok világi vallása kezet nyújt a kertek alatt osonó, de valódi hódításnak, amely országunkat az arab-muszlim civilizáció részévé alakítja.

Az emberi jogok, a muszlim hódítás eszköze

Demokratikus jogaitokkal gyarmatosítunk titeket.
Koráni törvényeinkkel uralkodunk rajtatok.[1]

Imígyen szólott 2002-ben Rómában Juszuf al-Karadavi sejk, a Muszlim Testvériség egyik előkelő, európai vezetője.[2] Azt is követelte, hogy az Európába költözött muszlimok „teljes értékű muszlim civilizációban élhessenek, a hitük szerint, az iszlám törvényeinek megfelelően”. A fogalom szokványos értelmében ez már inkább politikai, mint vallási terv kifejeződése. A kijelentését azzal toldotta meg a sejk, hogy az iszlám „vallás és állam, hit és törvény, kultusz és parancsolat, könyv és kard, imádkozás és dzsihád, mind egyszerre, megkülönböztetés nélkül”. Márpedig a muszlimok nem élhetik meg teljes civilizációjukat, csak egy muszlim felépítésű államban, ahol muszlim kormánynak engedelmeskednek, muszlim joggal szabályozottan, az iszlám parancsai szerinti háborúba vonulással. Ez világos beszéd: a Muszlim Testvériség az európai iszlámnak állami kiteljesedést igényel, mégpedig úgy, hogy a létező államok iszlám hitűekké válnának, vagy pedig úgy, hogy muszlim enklávékat hoznának létre az európai országokban. A Szerbiából kimetszett muszlim Koszovó evidens példa erre.

A Muszlim Testvériség terve egyértelmű: Koszovókat létrehozni Európa nyugati felén. A legfenyegetettebb állam egyértelműen Franciaország, ahol már mintegy ötmillió muszlim él – azaz ötször több, mint a hatvanas években –, és amelynek nagyvárosaiban az Európai Unió muszlimjainak negyede lakik.[3]

Mivel a szó szigorú értelmében inkább politikai és jogi entitás, mint vallási, az iszlámnak eredendően állami küldetése van. Ámde az állam létezése egy népet, egy területet, egy kormányzást követel. Az Európában élő muszlimok már népet alkotnak. Még nincs kormányuk, ugyanakkor megvan hozzá a joguk: az isteni jog, amelyet ürügyül forgatnak. Már csak terület kell. Ott tartanak, hogy Európa államaiból, főleg Franciaországból területeket szabjanak ki maguknak, és ezt szinte észrevétlenül teszik. Nem szavakban megfogalmazott, de annál valóságosabb hódításról van szó.

Juszuf al-Karadavi jól tudja, hogy a muszlim terjeszkedés az emberi jogok gyakorlatának köszönhető, amely hozzásegíti őket Európa gyarmatosításához. A céljuk a továbbiakban az, hogy a Korán törvényeivel uralják az európaiakat. A vallási szabadság leple alatt az európaival ellenséges civilizáció viszi végbe a megszállást és terjeszti ki az uralmát.

Nincs valós határ az iszlám és az iszlamizmus között

Természetesen nem minden muszlim iszlamista. És nem minden iszlamista terrorista, sokan közülük nem támogatják az erőszakot. Ennek ellenére továbbra is mindannyian szent szövegeik irodalmi olvasatát terjesztik, amely dzsihád-terrorra uszít. Merő fikció az a választóvonal, amelyet az iszlámon belül próbálnak meghúzni az úgynevezett szemlélődő, pietista iszlamizmus, illetve az erőszakos iszlamizmus között.

Hiábavaló kísérlet azzal a tévhittel nyugtatni minket, hogy létezik egy „igazi iszlám”, másrészt hogy az iszlamizmus a muszlimok többsége által elutasított „iszlám betegség”. Valójában, ahogy azt Christian Delacampagne filozófus megállapította: „az iszlám és az iszlamizmus között soha nem létezett hermetikusan záró határvonal, ezt azért találták ki, hogy elaltassák a nyugati széplelkeket”. Az iszlamizmus „nem más, mint egy szándék kifejeződése, amely szerint vissza kell térni az iszlám alapjaihoz”, méghozzá olyan formában kifejezve, ahogy azt egy békés vagy konformista muszlim nyíltan nem ítélheti el. „A muszlim tömegek többsége számára […] »az igazi értékek« az iszlám értékek maradnak.” Az „iszlamisták politikai és társadalmi programjának” az a célja, hogy híveik visszatérjenek az isteni törvény szigorú betartásához, mely szerintük „az elképzelhető legjobb program”.[4]

Valójában Mohamed hadúr volt, az erőszak pedig része az iszlám alapelveinek. Ezért az isteni törvény tiszteletéhez való visszatérés potenciálisan mindig az erőszakhoz folyamodik, amelyet így aztán egy koherens életvitelű muszlim számára szinte lehetetlenség őszintén elítélni. Noha az iszlámnak nem ez az egyetlen jellemzője, mégis az erőszak a megkülönböztető jegye. A Korán alapszövege is ezt az anyajegyet hordozza magán.

Akik úgy vélik, hogy a dzsihád-erőszak nem része az igazi iszlámnak, állításukat a Korán bizonyos olvasatára alapozzák, ám velük szemben fel lehet hozni egy másik, éppolyan – sőt, még megalapozottabb – olvasatot, amely igazolja az erőszakot. Nem ritkán olvashatunk csonkított idézeteket, melyek békés képet festenek az iszlámról. Amikor egy dzsihád merénylet után a muszlimok arra hivatkoznak, hogy a Korán elítéli a gyilkosságot, gyakran csak egy részletet idéznek: „ne oltsd ki az életet, amelyet Allah szentnek nyilvánított”, és elhagyják a mondat elejét, amely szerint vannak esetek, amikor lehet ölni. A szöveg vége pedig kimondja, hogy az ártatlanul meggyilkoltért a hozzátartozói bosszút állhatnak.[5] Ez annyira így van, hogy a gyilkosságok elkövetői, akiket a bosszúállás szándéka vezet, meg vannak győződve igazukról. Úgyszintén, amikor hivatkoznak egyik, az ártatlanok megölését tiltó Korán-idézetre, már nem teszik hozzá, hogy a Korán törvényei szerint aki megismerte a muszlim vallást, és nem tért át a muszlim hitre, az a hitetlenség bűnét követi el.[6]

Amilyen könnyen el lehetett ítélni valakit az evangélium nevében a történelem során, a keresztény vallás által vagy annak nevében elkövetett erőszakért, annyira lehetetlen a szent iszlám szövegei nevében elítélni a dzsihád rémtetteit. Ha egy muszlim hitű személy mégis elítéli vagy visszautasítja őket, az többféleképpen is megokolható: békés és jóindulatú jellemmel, az áldozatok iránti együttérzéssel, a rendre és a nyugalomra való hajlandósággal, a befogadó ország iránti lojalitással, a meggyőződése miatt, hogy az erőszak rossz fényt vet az iszlámra, a méltatlankodással, mert a terrorizmus árt az üzletének, az ügyfélkörének, anyagi veszteséget okoz, és így tovább. Arról nem is beszélve, hogy e személy – anélkül, hogy teljesen tudatában lenne – képes bizonyos távolságot tartani az iszlám alapelveitől. Ezzel szemben egy igazi muszlim nem tudja az erőszakot hihető módon, a Korán nevében, az isteni törvény szerint elítélni, hiszen abban az erőszakra történő felhívás szó szerint és számos helyen megtalálható.

Az elkövetett erőszakot Mohamedre és a Koránra hivatkozva, akarva vagy akaratlanul elítélni azzal jár, hogy sajátos értelemben megtagadják a szöveget, amely állítólag isteni szó. Ezért a muszlimok többsége általában visszafogott, ha muszlim indíttatású erőszakos cselekedet elítélésére kerül a sor. Nehéz megtenniük. A Muszlim Hitűek Francia Tanácsa (CFCM) elítélte ugyan a 2015. januári és decemberi párizsi merényleteket, de hallgattak arról, hogy azokat a Korán nevében követték el: a november 20-i ünnepélyes nyilatkozatuk kimerült abban, hogy a történtek „az iszlám békés és testvéri értékeinek tagadásá”-t jelentik. Egyszóval mentegetik az iszlámot a dzsihád erőszak miatti felelősségéért, amely így a valóság tagadásává silányul. Rémi Brague jegyezte meg: „nem minden muszlim iszlamista, de minden iszlamista muszlim”.[7]

Éppen ezért csak üdvözölni lehet azon muszlim hitűek bátorságát, akik a novemberi gyilkosságok után, az Iszlám Állam halálos fenyegetései közepette az egyik nagy nézettségű tévécsatornán[8] „farkasszemet néztek” a franciaországi dzsihádistákkal, megvádolva őket, hogy „bemocskolják” az iszlám vallást, amely – szerintük – „a béke és az irgalmasság vallása”. Azt hányták a tettesek szemére, hogy „hálátlanok”, és megtagadták hazájukat, amely befogadta, táplálta és iskolázta őket. Ők ünnepélyesen kijelentették: „Mi, Franciaország túlnyomó többségű muszlimjai […] polgári és hazafias hűségünkben a nemzetünkhöz folyamodunk: Franciaországhoz.”[9] Vitathatatlan, hogy Franciaország iránti nagyszerű hűségnyilatkozatoknak és a lojalitás megnyilvánulásainak lehettünk szemtanúi. Voltak, akik jelentős erőfeszítéseket tettek, hogy az iszlám vallásból az emberiesség értékeit emeljék ki. Különösen, hogy akik e kijelentéseket tették – más muszlimok véleményéhez hasonlóan, akik előítéletek nélkül használják intelligenciájukat –, a Korán erőszakra buzdító részleteit egy adott korra vezetik vissza. Kihúzzák a varázsszőnyeget a kizárólagosságra törekvő tekintélye alól, amivel hozzájárulnak a Korán történelmi szempontú kritikájához. Az ilyen kiállások döntő fontosságúak, mert nem elég csak – akár jóhiszeműen – bizonygatni, hogy az iszlám teljesen békés és gyengéd természetű. Marie-Thérèse Urvoy, a bordeaux-i egyetem iszlámszakértője arra figyelmeztet: „Ha azt szeretnénk, hogy az »iszlám liberalizmus« kifejezés mást jelentsen, mint a körülményekhez való puszta alkalmazkodást – amely híveit megerősíti a képmutatásban (takijja) –, akkor az világos és egyértelmű kijelentésen alapuljon, amely szerint a Korán egy ihletett könyv, s nem az égből »alászálló« (tanzil) valakinek a tollbamondása; szellemi üzenetet, és nem törvényt (saría) közvetít.”[10] Ez hatalmas fordulat lenne, amely lehetővé tenné, hogy az iszlám hit megtartása mellett az évezredes vallás megváltozott módon létezzen tovább, lemondva az isteni törvény erőltetéséről, mégis megőrizve a szabad ember választásának eszméjét, aki továbbra is felelős a teremtőjéért, és akit egyetlen érték vezérel: az irgalmas béke. Amíg e fordulat nem következik be, és a világ muszlimjainak többsége nem teszi magáévá, addig az iszlám továbbra is veszélyt fog jelenteni az európai országok számára.

Egy ellenséges civilizáció hódító vállalkozása

A kormányaink makacsul tagadják az iszlám civilizációs dimenzióját és az európai civilizációval szembeni ellenséges magatartását. A francia politikai osztály csak a vallási szabadság és a diszkriminációellenesség szemszögéből foglalkozik az iszlámmal, holott a muszlimok vallás iránti ragaszkodását megelőzi valami. A legtöbbjük mindenekelőtt politikai-vallási identitású, és elkülönült, idegen származású csoportosulásba tartozik. A Franciaországgal ellenséges identitású csoportosulások teljes körű civilizációs igényt képviselnek, amelyben a politika, a jog, a vallás és az erkölcsök összezáró egységet képeznek. Ez az erős identitású gyülekezet darabonként kebelezi be Franciaország részeit.

Az is igaz, hogy nem minden muszlim fogja fel magát hódítóként. És mégis. Annak idején sem a vizigótok, sem a burgundok nem érezték magukat annak, amikor megengedték nekik, hogy letelepedjenek a Nyugatrómai Birodalomban. Két generációval később azonban a barbárok megszerezték a hatalmat, és királyságokat hoztak létre a megsemmisített császárság területén.

Nem minden muszlim vallású érzi magát Franciaország ellenségének, az iszlám megtestesült doktrínája viszont annál inkább. Ellenségként tekint Franciaország keresztény múltjára, és mai, elvilágiasodott jelenére. Az iszlám lényegében ellensége Franciaországnak és Európának is. Olyannyira, hogy a muszlim országokból származó bevándorlók integrációja fordítottan arányos az iszlámhoz való kötődésükkel.

Nem volt ez mindig így. A Magreb-országokból ideérkező első generáció a francia társadalom erőteljes szekularizációjának köszönhetően gyengébben kötődik az iszlámhoz, az akkor még erős francia nemzeti érzés hatására látványosan eltávolodott attól. Az ő esetükben gyakori az elszakadás az iszlám kultuszától és a Korán szabályaitól. Az iszlám bűvös köréből főleg a magas képzettségűek távoznak, akiknek a laikus létforma felszabadulás a fojtó és zsarnoki vallás kényszere alól. A muszlim felmenőkkel rendelkező utódok tekintélyes számban váltak boldog világivá, a fiatal generációt is ideértve. Szigorú értelemben nincs muszlim vonás bennük, tökéletesen asszimilálódtak. Ám ők kisebbségben vannak.

A muszlim hagyományt ápoló lakosság körében is léteznek lojális csoportok, akik őszintén kötődnek a francia hazájukhoz. Ilyen például a „Franciaország fiai” mozgalom, amely hirdeti, hogy létezésének értelme Franciaország érdekeinek a védelme – mindenekfelett. Ugyanakkor esetükben is elenyésző kisebbségről beszélhetünk.

A muszlim országokból származó lakosság számaránya rohamléptekben nő a szüntelen bevándorlás és a magas születési arány miatt. Nagy többségük elutasítja az európai civilizációt, amely – akár akarjuk, akár nem – „keresztény jellegű”.[11] Ők kizárólag az iszlám civilizációhoz kívánnak tartozni.

A muszlim nagy, a nyugat-európaitól merőben eltérő civilizáció, évezredes ellentét van köztük. Két ellenséges történelmi örökség áll szemben egymással, amelyek a priori kibékíthetetlenek. A muszlimok ezért utasítják vissza nagy számban a francia nemzethez való igazi csatlakozást.[12] „A nemzet az egy lélek”, mondta Renan.[13] Ehelyett napjainkban két ellenséges lélek, két nemzet ütközik össze. Akkoriban Renan „az emlékezet örökségét” ünnepelte, hogy ösztönözze az együttélés vágyát, ma azonban a két antagonista emlékezet öröksége ellenségeskedést szül. Ha erősen kötődnek az iszlámhoz, a Franciaországban élő muszlim származású személyek csak ellenszenvet érezhetnek a francia nemzet történelmi és civilizációs örökségével szemben. Szimpátiájukat az iszlámnak tartogatják.

Mindez látható az iskolákban is, ahol a muszlim gyerekek tömege él bigott sötétségben, és ahol nem szabad az iszlám dicsőségét kétségbe vonni, vagy olyasmit állítani, ami sérti a hitüket. Bizonyos osztályokban lehetetlen Voltaire-ről vagy Darwinról anélkül beszélni, hogy ne váltana ki zúgolódást. A muszlim tanulók nem fogadják el az Európa megalapításához köthető eseményeket. Olyanokat például, mint a 732-es poitiers-i győztes ütközet az arabok ellen, amely megállította előnyomulásukat a Frank Királyságban, vagy az oszmán ostromlókkal szembeni, győztes bécsi ellenállás 1529-ben, majd 1683-ban. Szintén elfogadhatatlan tény az afrikai feketékkel folytatott arab emberkereskedelem, amely során legalább annyi személyt deportáltak, mint az európai kereskedők. Nem említhető a muszlim törzsfőnökök és kereskedők aktív, segítő szerepe sem az európai emberkereskedők tevékenységében. A tanulók és a szüleik hevesen vitatják a tanárok ilyen kijelentéseit, amelyeket iszlámfóbiának titulálnak.[14]

Az iszlám mint politikai közösség francia- és Európa-ellenes, és nem fogadja el az európai, illetve a francia közösséghez való tartozását. Ez odáig fajult, hogy egyes muszlimok valódi, belső ellenségként tevékenykednek. 2012 márciusának montauban-i és toulouse-i gyilkosa az algériai bevándorlók gyermeke volt, és „olyan családba született, ahol a végletekig gyűlölték Franciaországot”.[15]

Európa bizonyos térségeire muszlim területként tekint az ott élő muszlim többség. 2002-ben a roubaix-i imám a saját városnegyedében megtagadta a találkozást Lille akkori polgármesterével, Martin Aubryval azzal az ürüggyel, hogy az muszlim terület, és tisztátalan (haram) lenne a látogatása. A muszlimok már uralnak vagy hamarosan uralni fognak néhány európai várost, köztük igen jelentőseket, és nemcsak olyan országokról van szó, amelyek a múltban gyarmatokkal rendelkeztek muszlim területeken. Itt van példának Svédország: Malmö külvárosában, Rosengårdban a nők kilencven százaléka fejkendőben közlekedik.[16] Több európai államban – Franciaországban különösen – a szemünk előtt teljesedik ki „egy másik ország, egy másik civilizáció.”[17]

E másik civilizációhoz csatlakoznak az iszlám hitre áttért európaiak. Új identitásuk miatt lelkendezve csak megvetést tanúsítanak azon nemzet iránt, amelyből származnak, és a nemzet által képviselt, osztatlan örökség iránt is.[18] Szeretetük és lojalitásuk az iszlámé.

Minden muszlim elsősorban a muszlim nemzethez (umma) tartozik. A hívők összességét átfogó ummához tartozni annyit jelent, mint azonosulni az iszlám civilizációval. Az másodlagos jelentőségű, hogy egy muszlim személy honnan származó arab; szír, egyiptomi, algériai vagy tunéziai. És még kevésbé számít, hogy francia, belga, holland vagy amerikai. Marokkó kivételével, ahol a király egyfajta nemzeti kalifa,[19] a nemzeti partikularitás eszméje idegen a muszlim civilizációtól. Tehát nem várható el, hogy egy meggyőződéses muszlim előbbre helyezze valamely nyugati nemzethez tartozását, mint az iszlámhoz való kötöttségét. Wafa Sultan, szíriai származású amerikai pszichiáter szerint: „Ez egy megoldhatatlan egyenlet!” Szerinte az Egyesült Államokban élő muszlimok kénytelenek „álarcot viselni”, hogy érdekeiket érvényesíthessék, de „soha nem képesek megszabadulni az alapvetően iszlám alkotta természetüktől.”[20] A kijelentés Európára fokozottan érvényes, hiszen itt a muszlimoknak nem kell álarcot ölteniük. Akadály nélkül nyilváníthatják ki érdektelenségüket vagy ellenszenvüket a befogadó nemzet iránt.

Az iszlám olyan nemzet, amely elutasítja a szekularizációt, mert ellentmond lényegének.

Jegyzetek

Bevezető

[1] Samuel P. Huntington: Le choc des civilisations (A civilizációk összecsapása és a világrend átalakulása). Párizs, 2007, Odile Jacob.

[2] Marcel Gauchet: Le désenchantement du monde [A világ kiábrándulása]. Párizs, 2004, Gallimard.

[3] Eredetileg az ezredfordulóhoz kapcsolódó vallási mozgalmak, ma azonban a kifejezést a vallásos mozgalmak egy bizonyos típusára használják, amely a világ közelgő apokaliptikus végét várja, majd az azt követő boldog, utópikus kor, Jézus földi királysága beköszöntét. (A szerk.)

[4] Georges Vedel: Cours de droit constitutionnel [Alkotmányjogi tanfolyam]. Párizs, 1952–1953, Les cours de droit, 411.

Az emberi jogok, a muszlim hódítás eszköze

[1] Idézi Claude Sicard: Le face-à-face islam-chrétienté [Szemtől szemben az iszlám és a kereszténység]. Párizs, 2008, François-Xavier de Guibert, 316–317., és Ivan Rioufol: De l’urgence d’être révolutionnaire [Forradalmi sürgősség]. Párizs, 2012, PUF, 78.

[2] Ő a Fatva és Kutatás Európai Tanácsának (CEFR) az elnöke, amelyet az Európai Iszlám Szervezetek Egyesülete (l’UOIE) mellé alapítottak, és nagyon közel áll a Muszlim Testvériséghez, annak ellenére, hogy tagadják. A l’UOIE francia ága a Francia Iszlám Szervezetek Egyesülete (l’UOIF), amely fontos része a Muszlim Hitűek Francia Tanácsának (CFCM).

[3] Michèle Tribalat: Assimilation. La fin du modèle français [Asszimiláció. A francia modell vége]. Párizs, 2013, Toucan, 117–123., 139–149.

[4] Christian Delacampagne: Islam et Occident [Iszlám és Nyugat], Párizs, 2003, PUF, 46., 125–130.

[5] Korán, XVII, 33.

[6] Marie-Thérèse Urvoy: Quid d’un islam liberal? [Mi lenne a liberális iszlámmal?], Valeurs actuelle, 2015. december 10., 87.

[7] Le Figaro, 2015. november. 28–29., 18.

[8] BFM TV, Ruth Elkrief műsora.

[9] https://www.youtube.com/watch,v=wzRbiZjard4

[10] Marie-Thérèse Urvoy, i. m. 87.

[11] Pierre Manent: Situation de la France [Franciaország helyzete]. Párizs, 2015, DDB.

[12] Utalás egy jó könyv címére: Colette Beaune: Naissance de la nation France [A francia nemzet születése]. Párizs, 1985, Gallimard.

[13] Ernest Renan: Qu’est-ce qu’une nation? [Mi a nemzet?], a 1882. március 11-én tartott előadásának címe.

[14] Anna Topaloff cikke a Marianne folyóiratban, 2012. március, 3–9.

[15] Gilles Kepel: Terreur dansl’ hexagone. [Terror a hatszögű országban]. Párizs, 2011, Gallimard, 117–118.

[16] Christopher Caldwell: Une révolution sous nos yeux [A szemünk előtt zajló forradalom]. Párizs, 2011, Toucan, 169., 188., 189.

[17] Alain Besançon: Islam et judeo-christianisme. (Jacques Ellul előszavával). Párizs, 2004, PUF, 10.

[18] Ez nem érvényes azokra, akiket kényszerítenek az iszlám hitre való áttérésre, amely számukra formálisnak tűnik azért, hogy az illető muszlimmal házasodhasson. Sigrid Choffée-Harouel: Mariage, certificat de coutume et conversion obligatoire à islam [Házasodás: egyéni igazodás és kötelező áttérés az iszlám hitre]. Plenitudo juris, Párizs, 2015, Marc & Martin, 143–156.

[19] A marokkóiak politikai és vallási vezetője a kalifa helytartója titulust is viseli: amiral-mu’minin (a hívők hercege). Ez nagyban elősegítette Marokkóban a nemzeti érzelmek kialakulását.

[20] Wafa Sultan írását lásd H. Zanaz (szerk.): Islamisme. Comment l’Occident creuse sa tombe [Iszlamizmus. Hogyan ássa meg sírját a Nyugat?]. Párizs, 2013, Éditions de Paris, 43–44.