„Monda pedig az Úr a Sátánnak: Ímé kezedbe van ő, csak életét kiméld.”

Jób 2,6

(Károli Gáspár revideált fordítása)

Első fejezet

A Varsó és Ostrowiec között történtek

A Varsóból este hét órakor induló vonaton ültem. Zsebemben a jegy, amellyel kora reggelre Ostrowiec Świętokrzyski városába juthattam, hogy „meglátogassam” a nagynénémet, anyám nővérét, aki hosszú évek óta abban a kisvárosban élt.

A rozoga vonat erősen rázkódott és imbolygott. A kerekek zörögtek és csikorogtak, de a kocsiban csend uralkodott. Az ablak mellett ültem, és meredtem kifelé, bár nem láthattam semmit – odakint ugyanis koromsötét volt. Igazából az ablaküveget néztem. A vasúti kocsi belsejére jellemző félhomály és a kinti sötétség tükröt varázsolt belőle, amelyben jól látszott a vagon másik oldala. Ismét észrevettem – körülbelül huszadjára –, hogy a sarokpadon ülő utas furcsa tekintettel méreget. Nem mozdultam. Megbénított a gondolataimat is elhomályosító félelem.

Varsóból indultunk, a gettóból. 1940-et írtunk – ez volt az az év, amikor a zsidókat bebörtönözték egy gettóba, egy négyméteres vagy még annál is magasabb falon belülre, amelynek tetején szögesdrót csillogott. Jól ismertem azt a falat – sokáig a gettóban éltem. Minden este alaposan végigtanulmányoztam a munkából hazafelé menet, még rettenetes kimerültségem ellenére is. A vonat szokásos lengyel szerelvény volt, német kalauzzal, aki horogkeresztet viselt az egyenruháján, és Hitler buzgósága csillogott a szemében. Én pedig egy senki voltam: egy naiv zsidó menekült. Tizenhét éves voltam, és egészen négy órával ezelőttig a németek rabszolgamunkása – sok előkészület, félelem és kétség után kötöttem ki ezen a vonaton.

Apám, anyám, Jéhezkel bátyám és én elmenekültünk a varsói gettóból. Letéptük a karunkról a kék Dávid-csillagokkal ellátott karszalagokat, elbújtunk egy rejtekhelyen a munkahelyünkként szolgáló gyárban, és ott vártuk a kitűzött időpontot, amikor előbújhattunk, hogy elinduljunk a vasútállomásra. Anyára különösen figyelnünk kellett. Világosban kellett elhagynia a gettót, azon lengyel rendőr műszaka alatt, aki mostanra a legutolsó és legértékesebb kincseinket birtokolta: anya ékszereit és a nehéz ezüst gyertyatartókat, amelyeket mindeddig gondosan rejtegettünk. Anyának gyorsan és magabiztosan kellett a pályaudvarra sétálnia, elidőznie egy darabig a nyilvános mellékhelyiségben, majd a régi újságosstand mellett várnia minket. Vajon boldogul majd? Vajon mind sikerrel járunk majd?

Sikerrel jártunk. Este hét – a vonat indulási ideje – körül megközelítettem a jegypénztárat. Körös-körül lengyel rendőrök, náci rendőrök és amatőr „rendőrök” legyeskedtek – olyan lengyelek, akik folyamatosan azt lesték, milyen szökevényt adhatnának át a németeknek. Bár én voltam a legfiatalabb mindannyiunk közül, nekem volt a „legmegfelelőbb” arcom: tipikus lengyel arc, amely nem kelt gyanút, és az akcentusom is illett hozzá. Így hát engem jelöltek ki a család „nyilvános képviselőjének”.

A jegypénztárnál négy jegyet kértem Ostrowiecba, a pénzt pedig teljes természetességgel tettem az ügyintéző elé. Ő még csak fel sem nézett rám. Apám szó nélkül felszállt az utolsó előtti vasúti kocsiba, én a negyedikbe, anyám és a bátyám pedig együtt szálltak fel. Anya Jéhezkel karjára támaszkodott – a munkaruhás fiába karoló anya megrendítő látványt nyújtott. Azért váltunk szét, hogy ha valamelyikünket elkapják, a család többi tagja biztonságban maradjon.

Mirjam nővérem már néhány hónapja a nagynénénknél volt. Már azelőtt elutazott, hogy a németek megtámadták Lengyelországot. Értesítettük, hogy maradjon ott, és ne térjen vissza Varsóba. A kicsi és távoli Ostrowiec városa sokkal biztonságosabb volt, mint Varsó. Amíg a varsói gettóban nap mint nap haltak éhen az emberek, az ostrowieci zsidók az otthonaikban maradhattak, többé-kevésbé jóllakottan.

Ismét az ablaküvegre pillantottam. A sarokban ülő férfi még mindig engem bámult. Egy darabig még némán ücsörögtem, de már nem bírtam elviselni az iszonyatos feszültséget. Lassan felemelkedtem, egy kicsit megnyújtóztattam a karjaimat, mintha csak friss levegőért keltem volna fel, és kiléptem a vagonból. A két vasúti kocsit összekapcsoló kis platón álltam. A padlózat ide-oda mozgott. Teteje nem volt a szerkezetnek, mindössze egy-egy vaslánc kétoldalt. Az egyik láncba kapaszkodtam, hátat fordítva a vasúti kocsi ajtajának, ahonnan nemrég kiléptem.

Amikor egy kéz nehezedett a vállamra, minden előzetes feltételezésem ellenére nem rezzentem össze. Lassan elfordítottam a fejem, és nyugodt hangon, folyékony lengyelséggel kérdeztem:

– Miben segíthetek?

A félelmem valóra vált. Az az utas állt mögöttem, aki egész idő alatt figyelt engem. Vállat vont, majd élesen azt kérdezte:

– Honnan jöttél?

Nem udvariaskodott, ahogy illik – rögtön letegezett, mintha a barátja lennék, vagy mintha pontosan tudná, hogy zsidó vagyok. Nem akadtam fenn rajta. Egy nácik által irányított lengyel vonaton menekülő zsidó nem engedheti meg magának, hogy akadékoskodjon.

– Varsói vagyok – feleltem.

– Szöksz Varsóból, vagy mi?

Lényegre törő volt, nem finomkodott a szavakkal…

– Miről beszél?

– Ismerjük a fajtád – lépett közelebb, és hogy megőrizze egyensúlyát, megragadta a kocsikat összekötő egyik láncot. – A vérünket szívjátok!

– Kikérem magamnak, uram – válaszoltam kellő felháborodással.

Nem voltam különösebben ideges. Olyan volt, mintha kívülről figyeltem volna, ahogy mások beszélgetnek. Ő azonban folytatta, a kocsiból a kis ablakon át kiszűrődő fényben megcsillant az izzadság az arcán.

– Na várj csak, ha odaérünk az állomásra, meglátod, helyedre teszlek, zsidó!

Nem válaszoltam. Hittem neki.

Ekkor ismét kinyílt a kocsi ajtaja, és egy férfi lépett ki rajta. Körülbelül negyven-negyvenöt éves lehetett, és kopott, régi öltönyt viselt. Miközben én alaposan szemügyre vettem őt, felém fordult, és élénken így szólt:

– Mi történt, Teddek? Miért mentél ki?

Az én nevem nem Teddek volt. Engem Mjeteknek hívtak, és még soha életemben nem láttam ezt a férfit. Nehéz megmondani, hogy én lepődtem-e meg jobban, vagy a mellettem álló antiszemita lengyel.

– Mit akar tőled ez a bűnöző? – folytatta az ismeretlen, szúrós tekintettel sújtva a besúgót.

A besúgó hamarabb szólalt meg, mint én:

– Hallgass ide, ez egy zsidó! Egy zsidó! Szökik a gettóból! Nem is ismered őt! Nem együtt ültetek bent! El kell látni a baját!

Különös jelenet volt: hárman szűkösködtünk a keskeny platón, amely imbolyogott és hangosan remegett a lábunk alatt, miközben körülöttünk egyre inkább teret nyert az éjszaka sötétje.

– Hát megőrült maga? – csattant fel a kopott öltönyös, miközben mély undorral nézett végig az antiszemitán. – Menekül? Hiszen én ismerem őt. Lengyel!

– Mi van?! Sajnálod ezt a zsidót? Te zsidópárti! Vagy talán te magad is zsidó vagy? Téged is elküldhetünk! Ne aggódj, az állomáson majd meglátjuk!

Reményteljesen csillogott a szeme – a jutalom járhatott a fejében, amelyet majd a német csendőrségtől kap. Egy zsidó átadásáért fél liter vodka vagy két kilogramm cukor járt, választhat. Nem is rossz egy zsidóért. És itt akár még két zsidó is akadhat…

Az öreg lengyel egy pillanatra elhallgatott. Majd előhúzott a zsebéből egy összetört cigarettát, az ajkai közé tette, és megkérdezte a nácit:

– Van gyufája?

Az teljesen ledöbbent a beszélgetés váratlan fordulatán, és rögtön a zsebébe nyúlt, hogy elővegyen egy doboz gyufát. Ekkor hihetetlenül felgyorsultak az események: az öreg az egyik kezével megragadta a vállamat, hogy egyensúlyban tartsa magát, a másikkal pedig teljes erőből a sötétségbe lökte az informátort. Mi ugyan hallottuk a rémült kiáltását, de a bent ülő utasok semmit sem hallhattak a vonat zajától. Még ha hallották is, kétséges, hogy bárki is tudni szerette volna, mi történt. Akkoriban az emberek leginkább saját magukra figyeltek…

Csak mi ketten maradtunk. Egy ideig csend uralkodott a kis platón. Nem néztem fel, nem kerestem a férfi tekintetét. Egy lengyelországi zsidónak 1940-ben nem voltak barátai. Valami csoda folytán menekülhettem meg. A férfi a vonatkocsi felé terelt.

– Gyere – mondta. – Gyere, bemegyünk! – Majd halkan hozzátette: – Ne aggódj, majd én vigyázok rád. Minden rendben van. A lényeg, hogy tartsd magad.

Meddig tartsam magamat? – gondoltam, de nem szóltam egy szót sem.

Bementünk és leültünk egymás mellé. Az út során folyamatosan beszélt hozzám, én pedig a legjobb tudásom szerint válaszoltam neki. Könnyű dolgokról beszélgettünk: moziról, sportról és a megélhetés kihívásairól. Mindenféle szóba került, kivéve a politikát és a németeket meg persze a mozgó vonatról lezuhanó besúgót. Barátságosan cseverésztünk, mintha ez normális lenne, miközben sziréna vagy keresés hangjaira hegyeztük a fülünket – de úgy tűnt, a vonat zaja aznap este a mi oldalunkon állt. Senki sem sejtette, mi történt.

A vonat megállt. Megérkeztünk Ostrowiec Świętokrzyskibe. Olyan jókedvűen távoztam, amennyire csak tudtam, majd halkan hozzátettem:

– Köszönöm!

Kiléptem az éjszakába, és egy másik világban találtam magam: egy csendes világban, ahol még a tücsökciripelés is hallatszott a holdfényben. Ide még nem érkezett meg a háború. Elhagytam az állomást, és csatlakoztam apámhoz, anyámhoz és a bátyámhoz. Végigsétáltunk a csendes kis utcákon, majd bekopogtattunk a nagynéném házának ajtaján.

Meglepett nővérem örömkönnyek közepette borult a nyakunkba. Sokáig csak ültünk és beszélgettünk a sötétben. Csendben elmeséltük, mi minden történt az elmúlt hónapokban.

Második fejezet

A németek elfoglalják Varsót

Varsó három hétig tartott ki a németek ellen. Akkoriban lengyelek és zsidók egy cipőben jártak: mind éhségtől és szomjúságtól szenvedtünk, együtt álltunk sorban a vekni kenyérért, és legtöbbször csak magában ettük a krumplit. Szüntelenül bombázták a várost. Amikor az egyik utcában megöltek egy lovat, az emberek késsel a kezükben rohantak a tetemhez. Én sem haboztam – felkaptam egy konyhakést, és vágtam magunknak egy darab húst. Hazasiettem, mit sem törődve azzal, hogy vércsíkot húzok magam után az utcán. Nem mondtam el anyámnak, milyen hús volt, ő pedig kérdezősködés nélkül megfőzte. Nagy meglepetésemre valójában nagyon finom volt. Egy rövid időre ismét jóllakhattunk.

Varsó makacsnak és bátornak bizonyult, de a csata így is rövid életű volt. A városlakók fáradhatatlan munkájának köszönhető lövészárkok és barikádok nem jelentettek valódi kihívást a német tankok és bombázórepülők számára. Az ostrom a város polgármesterének rádióbeszédével ért véget:

– Nincs más választásunk, Varsó helyzete kétségbeejtő. Nincs más választásunk. Kénytelenek vagyunk megnyitni Varsó kapuit a németek előtt.

Mikor a német gépek berekesztették a bombázást, az emberek ismét kimerészkedtek az utcákra. A repülők azonban rövid időn belül visszatértek, a tömegek pedig az óvóhelyek felé kezdtek menekülni. A pánik aztán hamar alábbhagyott, amikor kiderült, hogy bombák helyett már csak színes plakátokat dobáltak. „Aggodalomra semmi ok! Végre jó német kezekbe kerültök!” – hirdették a vidám, megnyugtató poszterek. „A németek azt akarják, ami nektek a legjobb. A németek gondoskodnak róla, hogy semmiben se szenvedjetek hiányt…” – olvashattuk nagy betűkkel.

Az első németek oldalkocsis motorkerékpárokon hajtottak be a városba, egyenes és pontos vonalban, csillogó sisakokban, komoly arckifejezéssel. Mögöttük katonákkal teli teherautók jelentek meg. Lengyelek tömegei álltak az utcákon, és némán nézték őket. A német szónokok bejelentették, hogy a központi tereken kenyeret osztanak mindenkinek, aki kér. Az emberek rohanni kezdtek arrafelé: a német katonák több száz kenyeret dobáltak ki a teherautókból. Hirtelen zűrzavar támadt a tömegben – valaki észrevett egy alacsonyan szálló német kisrepülőgépet.

– Hagyjátok a kenyeret! A németek fényképeznek minket! – hallatszott a kiáltása.

A büszke emberek hirtelen elszégyellték magukat. Néhányan arra uszították a tömeget, hogy ne fogadják el az ajándékokat, de sokan nem reagáltak a kiáltozásra, inkább elvették a kenyerüket, majd gyorsan eltűntek a mellékutcákban.

Végül Varsóban visszaállt minden a megszokott kerékvágásba. Újra megnyíltak a német támadáskor bezárt üzletek és pékségek. Míg a bombázások alatt ez rendszeresen előfordult, a boltosoknak már nem kellett többé attól tartaniuk, hogy a huligánok kifosztják az üzleteik élelmiszer-, ruha- vagy gépkészletét. Az utcákon ismét fellendült az élet. De a körös-körül heverő romok és a városszerte felbukkanó egyenruhás németek félelemmel töltötték el a szívünket.

Hamar fény derült arra, hogy Lengyelországban több ezer német származású lengyel élt, akik egyszerre amolyan önkéntesekként kezdtek viselkedni. Mikor a németek megszálltak minket, ők rögvest nyíltan csatlakoztak hozzájuk, és büszkén viselték a horogkeresztet, nyilvánosan is hirdetve a személyes fontosságukat. Különféle beosztásokba nevezték ki őket – a német megszállók jobbkezeivé váltak. Mindent tudtak és mindenről beszámoltak, listákat készítettek, és lényeges információkat adtak át. Nyilvánvaló volt, hogy már jóval a megszállás előtt beszervezték őket, így felkészülten várták a németek érkezését.

Mi, zsidók aggódtunk ugyan, de még nem különösképpen. Nem különböztettek meg bennünket a körülöttünk élő lengyelektől, és továbbra sem éreztük a németek zsidókkal szembeni hozzáállását. Nem sokkal később azonban már nyíltan megtapasztalhattuk a felénk irányuló különleges bánásmódot.

A zsidók elleni propaganda három hónappal Varsó elfoglalása után kezdődött. A németek nem hirdették ugyan a végső szándékaikat, de szép lassan megkezdték a lengyelek átnevelését – óvatosan elhintették a gyűlölet magvait.

A zsidók iránti ellenszenv nem volt új keletű Lengyelországban. Az antiszemitizmus már 1938 – a lengyel militarizmus térnyerése – óta folyamatosan erősödött. Köztudott volt, hogy időnként betörték a zsidó üzletek ablakait, és hogy egyes lengyel bandák néha megverték a zsidókat. Az utcákon gyűlölködő táblák jelentek meg, amelyek azt állították, „a zsidó csaló és tolvaj, ne üzletelj vele”. Sok zsidó félt kimenni az utcára sötétedés után, és a kései mozielőadások közönsége között sem találhattál zsidót. De mindezt mi inkább általános kellemetlenségként, mintsem tényleges veszélyként éltük meg.

Nos, a németek egyértelmű, mindenkit érintő problémát csináltak az ügyből. Szükségük volt arra, hogy a népek, akik között éltünk, összefogjanak ellenünk – és mindezt német precizitással alapozták meg. A német gyűlöletpropaganda első hullámát a karikatúrák jelentették, amelyek nagy részét Goebbels újságjából, a Der Stürmerből másolták ki. Ezek megjelentek a kerítéseken, az üzletekben, a hirdetőtáblákon – mindent beborítottak a „hírhedt” zsidók eltorzult, horgas orrú arcképei. A sztereotípiákat és a kulcsfontosságú szerepköreinket támadták – hiszen sok olyan pozíciót töltöttek be zsidók, amelyeket „bármelyik lengyel megszerezhetne, ha a zsidók tudnák, hol a helyük”. Sok lengyel egyetértően bólogatott, amikor ezeket olvasta. A karikatúrák és kiáltványok az emberek érzelmeihez szóltak. A gyűlölet magvai óriási sebességgel csíráztak ki.

A második hullámban kihirdették, hogy minden zsidónak fehér szalagon kék Dávid-csillagot kell viselnie a bal karján. Kijelöltek egy végdátumot is, amely után minden zsidót, aki nem visel ilyen szalagot, megbüntetnek majd. A zsidók összegyűltek otthonaikban, és megvitatták az ügyet, majd mindenki a maga módján elkészítette a szalagokat, vegyes érzésekkel tekintve a kék szimbólumra. A közhiedelem az volt, hogy mindez csak ideiglenes. A zsidók sokféle szenvedést eltűrtek már – előbb-utóbb mindegyiknek vége szakadt. Hamar világossá vált azonban, hogy a németeknek további terveik vannak velünk. A zsidó közösséget arra kötelezték, hogy névjegyzéket nyújtson be a tagjairól – hogy, úgymond, munkalehetőséget kínáljanak számukra. Ugyanakkor a kezdetektől fogva nyíltan vállalták, hogy kényszermunkáról van szó: minden zsidó férfinak heti két napot kellett a német hadseregnek dolgoznia.

A kényszermunka megszervezését is rákényszerítették a közösségre. Frissítették az összefoglaló listákat, postán üzentek minden családnak, kijelölték a munkavégzés helyeit és napjait. Az értesítések valahogy így szóltak: „ilyen és ilyen napokon meg kell jelenni ezen vagy azon a helyen”. Amikor bejelentkeztünk a kijelölt helyen, szükség szerint csoportokra osztottak minket: a repülőtérre, a Gestapóba, különböző gyárakba és egyéb helyekre. Eközben sok zsidó üzletet elkoboztak, és lengyelek vagy németek tulajdonába helyezték őket. Sok zsidó félt elsétálni a saját üzletéig, ezért egyszerűen inkább magától feladta azt. De nem minden lengyel engedelmeskedett a németek terveinek. Még mindig voltak büszke lengyelek, akik nem értettek egyet a német megszállással.

Harmadik fejezet

Illegális tevékenység Varsóban

Chmielna utcai házunkban korábban kellemes és békés volt az élet. Apám fodrászként kereste a kenyerét a szomszéd házban lévő üzletében. Eleinte Jéhezkel bátyám besegített neki, majd végül ő is saját fodrászatot nyitott. Mindannyian részt vettünk az ifjúsági mozgalomban, én pedig a Hasomer Hacair elkötelezett tagja is voltam. A találkozóink során majd’ kirobbantunk a lelkesedéstől – lenyűgöztek bennünket az ígéret földjéről szóló történetek, és mindannyiunk végső céljává az Izraelbe jutás vált. Amikor a lengyel kormány megtiltotta a különböző nemzetiségi szervezetek további működését, a legtöbb sportklubnak álcázta magát, és úgy folytatta tevékenységét.

A mi csoportunkban a sport egyébként is fontos szerepet játszott. Mindannyian az általunk legjobban szeretett sportágra fordítottuk az időnket, és mellette titokban, észrevétlenül folytattuk a cionista tevékenységünket. Az én kedvenc sportágam a birkózás volt, amelyben kiváló is voltam. Tizennégy éves koromban a bátyám barátai meghívtak egy birkózóversenyre, amelyet a Dolgozók Atlétikai Egyesületében, az R. K. S. „Skra” stadionban rendeztek. Az egyesület elnöke Drovner képviselő, egy lengyel szocialista vezető volt. Én is részt vettem pár mérkőzésen, és mivel sok versenyzőt legyőztem, meghívást kaptam az egyesületbe. Elfogadtam, és fiatal korom ellenére bevontak a tagok különféle titkos tevékenységeibe is. Szinte minden este edzettem, és lassan, de biztosan nagyon mozgékonnyá váltam. A testem megerősödött, már a nálam sokkal idősebb társaimat is le tudtam győzni.

Győzelmeim csúcspontját a varsói birkózóversenyeken értem el, amikor sok ellenfelet – köztük egy különösen jól teljesítő lengyel rendőrt is – legyőztem, megszerezve a második helyezést. Én voltam a második legjobb birkózó Varsóban. A dicsőségem azonban keserű gyümölcsöt hozott: a rendőr ugyanis nagyon sportszerűtlen módon pikkelni kezdett rám. Ahogy az antiszemitizmus egyre erősödött Varsóban, úgy nőtt a családom ellenőrzése iránti vágya is. Mindannyiunk életét megkeserítette azzal, hogy különös figyelmet fordított ránk, és személyesen gondoskodott arról, hogy minden parancsot szigorúan betartsunk. Amikor a németek bevonultak városunkba, az ő hatalma is megnőtt felettünk, én pedig sokszor fogadkoztam a szüleimnek, hogy ha újra megküzdhetek vele, „véletlenül” ki fogom törni a nyakát! De nem kaptam lehetőséget, hogy újra ringbe léphessek vele vagy bármelyik lengyellel. Nem voltam többé sportoló vagy versenyző. Már egy új kategóriába tartoztam: „zsidó”.

Az egyesületünk illegalitásba kényszerült. A németek elszántan keresték a nemzetiségi társaságok tagjait, és sorjában börtönözték be őket, de ez sem szegte kedvünket. Táncmulatságnak álcázott titkos összejöveteleket tartottunk, minden alkalommal más-más tagnál. Néhány héttel később, mindössze pár nappal az egyik előre megtervezett találkozó előtt, egy társam megjelent a házunknál, és tudatta velem, hogy a németek megszerezték a tagok névsorát, és már megkezdték a letartóztatásokat. Csak később tudtuk meg, hogy ez valójában nem így történt. Bár több feljelentést is tettek ellenünk, a listát sosem találták meg, mivel a vezetőink megsemmisítették. A barátom folytatta a többiek figyelmeztetését, én pedig felkaptam a kabátomat, és azonnal a nagybátyám házához siettem, jó messze tőlünk. Anyám néhány nappal később érkezett, hogy hazavigyen. De nem csupán ez volt az oka a látogatásának – egymás után érkeztek a kényszermunkáról szóló értesítések is. Családonként egy ember már nem volt elég. A bátyám a lengyel hadsereg tagjaként Varsón kívül tartózkodott – kivonult a városból annak megadásakor, és nem tudtuk, mi lett vele. Féltünk ezt jelenteni a németeknek, nehogy „feketelistára” kerüljünk, apám viszont egyedül nem tudta kielégíteni a munkaigényeket, ezért még aznap vállaltam egy délutáni műszakot helyette.

A repülőtéren dolgoztunk, javítottuk a már meglévő kifutókat, és újakat készítettünk. Nem volt könnyű munka, de fiatal koromnak és testi erőmnek köszönhetően jól bírtam. Egy este, amikor visszatértem a munkából, apám aggódó arckifejezéssel üdvözölt. Odabent egy szalaggal átkötött csomagra mutatott, amelyet az ágy alá rejtettek.

– Valaki itt járt. Azt mondta, az egyesület tagja. Kérte, hogy rejtsd el ezt, és csak annak add oda, aki tudja a jelszót… – Az arcára aggodalom és harag ült ki. – De te még gyerek vagy! Miért kell kockáztatni az életed? A bátyád elment, te pedig túl sokat kockáztatsz…

A csomag súlyából és formájából rájöttem, hogy szórólapok vannak benne. Tudtam, hogy azokat az embereket, akiket ilyen iratok birtoklásán kaptak, soha többé nem látták – de azt is tudtam, hogy nem utasíthatom vissza. A csomagot mélyen begyömöszöltem a szennyestartóba, és lefedtem a koszos ruhákkal. Nem találtam jobb rejtekhelyet neki…

Ez aztán többször is megismétlődött. Néhány nap múlva a csomagot elvitték, hogy másoknál helyezzék el. Aggodalommal vegyes büszkeséget éreztem. Rájöttem, hogy a lengyel ellenállás tagja lettem. És valóban: egy idő után tényleges cselekvésre is felszólítottak. A barátaim mind egyetértettek abban, hogy a zsidó karszalagom nélkül az arcom nem ébreszt majd gyanút, velük tarthatok. Csoportosan róttuk az utcákat, bementünk a moziba, majd zajosan üldögéltünk az erkélyen. A sötétben kivettük a szórólapokat a zsebünkből, tubusos ragasztóval megkentük, majd az előttünk és mögöttünk lévő ülésekre, a karfákra és a falakra ragasztottuk őket. Valamivel a film vége előtt leléptünk, általában párban, és hangosan megvitattuk távozás közben, hogy milyen unalmas volt a film… Néha szitkozódtunk és fütyörésztünk is. Meglepő módon a pimaszságunk összezavarta a közönséget. Senki sem szólt hozzánk, mindössze egy-egy zúgolódást hallottunk a hangoskodásunk miatt. Túl magabiztosnak tűntünk. Amikor a szünetben fény árasztotta el a színházat, a közönség megláthatta a lengyel büszkeségről szóló plakátokat, amelyek arra biztatták őket, hogy lázadjanak fel a németek ellen. Idővel tökéletesítettük a szórólapok terjesztésének módszereit, mindig óvakodva a kémektől és besúgóktól.

Számomra mindez izgalmas kaland volt, nem voltam hajlandó tudomást venni a veszélyekről. Az időmet a kényszermunka műszakjai és az egyesület ülésein, megmozdulásain való részvétel között osztottam be.

A zsidók helyzete azonban egyre fojtogatóbbá vált. Udvarias, tárgyilagos nyelvezetű felhívásban utasították a zsidókat a birtokukban lévő rádiók és prémek összeszedésére, majd a német rendőrségnek való átadására. Miután több zsidót is őrizetbe vettek rádió- vagy szőrmerejtegetés miatt, és a kihallgatásuk után végleg eltűntek, halomban érkeztek a szőrmék és rádiók a németekhez. De mi még ekkor is azt mondogattuk, hogy ez csak egy új típusú zsidóüldözés, ez is elmúlik majd…

Az ifjúsági mozgalmak többsége szétesett a romló körülmények hatására. Az iskolákat bezárták. A felettünk húzódó viharfelhő sötétebb volt, mint valaha, a mi otthonunkba azonban boldog napok köszöntek be – Jéhezkel bátyám ugyanis visszatért hozzánk. Miután alábbhagyott a viszontlátása miatt érzett izgatottságunk, elmesélte, hogy a távoli katonai tábor, amelyben tartózkodott, teljesen megadta magát a németeknek. Az elfogott katonákat szétválogatták, és különböző táborokba szállították, neki pedig útközben sikerült elrejtőznie, és a tábor kiürítéséig meghúzódnia. Utána a mezőkre menekült, és a lengyel egyenruháját elásta az egyik paraszt földjén, akitől jó pénzért régi polgári ruhákat vásárolt. Bár szárazon és tömören mesélte el a történteket, a szeme elárulta a valódi érzéseit. Tudtuk, hogy nehéz időszakot élt át, így nem is faggattuk tovább.