Anne Jacobs

AZ ÚRIHÁZ

Ragyogó idők

Original title: Das Gutshaus – Glanzvolle Zeiten by Anne Jacobs

© 2017 by Blanvalet Verlag, a division of Penguin Random House

Verlagsgruppe GmbH, München, Germany

Hungarian translation © Péntek Eszter, 2022

Minden jog fenntartva.

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2022

A kiadó engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-007-6 (papír)

ISBN 978-963-614-008-3 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2022-ben

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Korrektor: Kalocsai Judit

Borítóterv: Tabák Miklós

Borítókép: Lee Avison / Trevillion Images

E-book: Scriptor Kft.

Franzi

1939. november

Tejszerű réteget vont a terményüktől részben megszabadult földek fölé a kora reggeli köd, amit a szél néha eloszlatott, hogy felfedjen egy-egy gyanútlanul legelésző szarvascsordát a még megmaradt növények között. Mint apró szigetek a hömpölygő ködtengerben, úgy emelkedtek ki a fehéres masszából az őszi színekben pompázó tarka bokrok. Négyen andalogtak a kissé elszürkült vidéken, Franziska néha lemaradt, újra és újra megállt, hogy átjárhassa ez a csodás reggeli hangulat, hogy érezze a köd páráját, hogy belélegezze az erdőből áradó gombaillatot. Hátuk mögött most a lovak patáinak hangja hallatszott, és egy kocsi zörgése verte fel a csendet. A felügyelő érkezett meg, aki a „régi urakat” az erdőszéli magaslesre vezette.

– Remélem, Wolfert nagyapa ezúttal nem hagyta otthon a szemüvegét – mondta vigyorogva Jobst. – Tavaly egy célt tévesztett lövéssel jó nagy lármát csinált, és egy kutyát is eltalált.

Franziska hallgatott – ő még most sem bírt megbocsátani nagyapának. Kutyája, Maika azóta is sántít, kis híján belehalt, amikor a golyó összezúzta az egyik hátsó lábát. A két fivérnek félre kellett állnia, hogy a két hintó, amely kizárólag nagyapa tiszteletére érkezett, elhaladhasson. Mama testvérbátyjai, Bodo és Alwin bácsi is a kocsiban ültek. Mindenki esőálló kabátot és már jó pár vadászatot megélt kalapot viselt. Alexander bácsi integetett oda nekik, aki mi tagadás, tavaly óta még jobban meghízott.

– A gyenge szemű öregeknek egyáltalán nem kéne már vadászni – vélte Brigitte.

– Ezt próbáld megmagyarázni Wolfert nagyapának! – nevetett Jobst. – Úgyis azt mondja majd, hogy már akkor tizenkettőt eltalált, amikor te még csecsszopó voltál.

Jobst óvatos próbálkozást tett, hogy átkarolja menyasszonya vállát, de a lány kitért előle, és inkább Franziska felé fordította tekintetét. Egy fiatal pár aligha tölthette kettesben az idejét az esküvő napjáig, ezért mama úgy intézte, hogy Franziska gardedámként mindig elkísérje a bátyját, Jobstot, és a menyasszonyát, Brigitte von Kalmot.

Franziska mindössze tizenkilenc éves volt, és szörnyen érezte magát ebben a szerepben. Amúgy sem szerette ezeket a hajtóvadászatokat, ahol a vadat egyenesen a vadászok puskája elé űzik, akik így könnyedén le tudják lőni szegényeket. Mennyivel kellemesebb volt kora reggel az apjával kettesben sétálni, az erdőn át egészen a magaslesig. Ilyenkor érezni lehetett a harmatos füvet a lábuk alatt, beszívhatták a növények édes-fűszeres illatát, és a tavalyi avarhoz közel hajolva, őzbak léptei után hallgatózhattak. Amikor hosszas várakozás után, a reggel néma csendjében egy csorda szarvasbika tétován a tisztásra lépett, a lány az apja szemébe nézett, és próbálta kitalálni a férfi szándékait. Ritkán lőttek állatra, szinte mindig a magaslesen ültek, figyeltek, számba vették az állományt.

– A köd felszáll – jegyezte meg Jobst. – Hál’ istennek. Különben akár szedelőzködhetnénk is.

Elérték az erdő szélét, és a kereszteződésnél emelkedő magasleshez vezető ösvényen haladtak tovább. Nemsokára kilenc óra, a nap valószínűleg hamarosan áttör a felhőkön, akkor indulnak majd el a hajtók, akik három különböző helyen várakoznak a kutyákkal, amíg a vadászok el nem érik a helyüket.

Jobst mászott fel elsőként a létrán, Brigitte követte, megragadta a férfi kezét, amit felé nyújtott, és elfogadta a segítséget az utolsó szakaszon. Franzi megvárta, amíg mindketten kényelmesen elhelyezkednek a durva fapadon, aztán ő is felmászott a szűk tákolmányig. Jobst és Brigitte megtöltötte a puskákat, Franziska vadászfegyver nélkül maradt. Amúgy sem volt kedve részt venni ezen a gyilkos lőgyakorlaton. Csak a kutyái ússzák meg sértetlenül! Vagy, ami még fontosabb: csak el ne találjanak senkit a hajtók közül! Sajnos ez sem volt ritka esemény errefelé. Az egyik istállófiút is combon lőtték, egészen fiatalon, sőt állítólag egy ifjú parasztfiút is eltaláltak véletlenül, néhány évvel korábban. Természetesen ilyen esetekben az uraság gondoskodott a sérültekről, a rokonokról, tragikusabb esetben a hátramaradottakról is. Ez persze a szerencsétlenül járt vadásznak elég kellemetlen érzés volt.

– Mehet… – morogta Jobst.

Brigitte bólintott. A távolban egyszer csak felhangzott a hajtók keltette lárma és a kutyák csaholása. Lövések dördültek, úgy hangzott, mintha Alexander bácsi régi vadászpuskája lett volna, de az sem kizárt, hogy Dranitz nagyapa lőtt. A hajtók az összes állatot kikergették, amely az erdő sűrűjében, a bokros mélyedések rejtekében megbújt: rókákat, nyulakat, rőtvadat – például dámszarvast –, sőt a vaddisznókat és a foglyokat is. A puskák ünnepe volt ez, az emberek egész évben erre vártak. Az elejtett vadat azután becsületesen szétosztották a vadászok között, így a Dranitz-birtokon elköltött bőséges vadászvacsorát általában további pazarabbnál pazarabb étkezések követték odahaza, a barátok és a rokonok körében.

Ezúttal azonban úgy tűnt, a hajtók a keresztútnál lévő magaslesről teljesen megfeledkeztek. Bár végig feszülten várakoztak és folyton az aljnövényzetet kémlelték, mindössze kétszer észleltek némi mozgást – feltehetően vaddisznókat, amik úgy döntöttek, jobb, ha a sűrűben rejtőznek el, mintha eszüket vesztve átszáguldanak a tisztáson. Okos állatok voltak, bár sajnos gyakran okoztak károkat a földeken, ezért időnként ki kellett lőni közülük néhányat.

– Kár – sóhajtott Brigitte von Kalm, lazítva kicsit a testtartásán. – Azt hiszem, mára ennyi. Reméljük, a többieknek nagyobb szerencséjük volt.

– Szerintem Franzi direkt elhajtotta előlünk a vadat – viccelődött Jobst. – Mert Diana kisasszony egyáltalán nem szereti, ha erdei vadra lőnek. – Megragadta a húgát a vállánál, majd ahogy kisfiúként oly gyakran tette, játékosan meglökte.

Franziska nevetve visszalökte.

– Most már elárulhatom: elvarázsoltam a magaslest! – kiáltotta, nem törődve azzal, hogy Brigitte összeráncolta a homlokát.

Franziska nem különösebben kedvelte leendő sógornőjét. Brigitte egyike volt azoknak a nőknek, akik keveset beszélnek, mégis pontosan tudják, mit akarnak. Hogy jóképű bátyja, Jobst, Dranitz örököse, miért pont ezt a kicsit sem vonzó nőszemélyt választotta párjául, valószínűleg soha nem érti meg. De mindegy is, nem az ő dolga.

Franziska mászott le elsőként a létrán, és anélkül, hogy hátranézett volna, lassú léptekkel elindult az erdei ösvényen az uradalom felé. Úgy gondolta, egyedül hagyja a két szerelmest. Németország szeptember óta háborúban állt, és Jobst von Dranitz hadnagy másnap egy másik bajtársával együtt keletre utazik, hogy csatlakozzon az ezredéhez.

– Háború vagy béke! – bömbölte Dranitz nagyapa. – Nem hagyjuk, hogy elvegyék tőlünk a régi hagyományainkat Dranitzban! Pláne nem a hajtóvadászatot.

Még mielőtt az erdei ösvény elérte volna a mezőt, egy csapat gímszarvas tört ki a fák közül, és rohant át az ösvényen az erdő túlsó részére. Franziska csak állt, mintha megigézték volna. Hét gyönyörű szarvastehén és néhány félig kifejlett borjú vágtatott el mellette méltósággal, még hosszú másodpercekig porzott utánuk a talaj. Az erő és a szépség tánca volt ez, a fák között ferdén beszűrődő hajnali fényben. Sem Jobst, sem Brigitte nem vett észre semmit, még mindig fent voltak a magaslesen, és Franziska inkább bele sem akart gondolni, mit csinálhatnak azok ott ketten.

Közben az erdő szélén összegyűlt vadászok begyűjtötték az elejtett vadat: három szarvast, hat őzet, számos vaddisznót – csupa hímet –, valamint két rókát, és a vadászok szokása szerint az „utolsó falatot”, egy kézfejnyi tört ágat a szépen felsorakoztatott élettelen állatok szájába dugták. A büszke vadászok gesztikulálva, szivarozva gratuláltak egymásnak. Amikor Jobst és Brigitte is előkerült végre, mindenki sajnálkozva fogadta őket, mivel egyetlen vadat sem lőttek. Röviddel ezután felcsendült a vadászat végét jelző kürtszó.

– A hasznos után most jöhet a kellemes! – örvendezett Alexander von Hirschhausen bácsi, akit Bodo bácsinak és Alwin bácsinak nagy nehezen sikerült feltámogatni a vörösben pompázó erdő melletti magaslesre. Odafent Alexander megmutathatta, hogy kiváló lövész. Ő volt az egyetlen, akinek igazi vadászpuskája volt, amit még Ausztriában csináltatott magának.

Schneyder felügyelő gondoskodott az elejtett vad elszállításáról, a hajtók fizetségéről, és minden másról, amíg a vadászok beszálltak az időközben előállt lovas kocsikba. A fárasztó vadászat után eljött az idő, hogy együtt költsék el a jól megérdemelt és híresen pazar vadászvacsorát az uradalomban.

A Dranitz-birtokon napok óta javában folytak az előkészületek. Mama gondos tervezése ellenére minden évben ugyanaz az izgalmas és kiszámíthatatlan forgatag alakult ki: hol váratlan vendégek érkeztek, hol megbetegedett egy családtag vagy alkalmazott, máskor nem szállították időben a sört, az egerek kirágták a liszteszsákot, vagy a kutya ellopta az egyik birkacombot, mert a konyhalány nem figyelt oda. Az ilyen szerencsétlenségek persze szokás szerint mindig a konyhalányok vagy a legények hibájából történtek, valahogy soha nem a szakácsnő vagy egy udvarhölgy tehetett róla. De a sok viszontagság ellenére végül minden évben sikerült a számos rokont és barátot többé-kevésbé kényelmesen elszállásolni az uradalom szobáiban, és egy kiadós reggelivel felfrissíteni őket, mielőtt néhányan – különösen a férfi vendégek – élvezettel elindulhattak a hajtóvadászatra. Eközben a többi vendég – főleg a hölgyek – kávé és sütemény mellett olyan dolgokról diskuráltak, amelyekről szerencsésebb volt a nőknek dönteni. A házasság például igen népszerű téma volt, csakúgy, mint a közelgő gyermekáldás vagy a beteg családtagok sorsa, nemkülönben a Keleti-tengeren eltöltött nyaralások vagy éppen az a dilemma, hogy egy fiatal lányt manapság még mindig bentlakásos iskolába kell-e küldeni. A beszélgetések valahogy mindig kitértek a cselédekre, és ilyenkor megindult a panaszáradat. A hölgyek egyetértettek abban, hogy a szobalányok manapság rendkívül pimaszok, és a legények sem különbek. Amikor már kipanaszkodták magukat, szóba került az új divat és a hanyatló morál a fővárosban, Berlinben, illetve ebben az évben a háború is. Ám az csak mellékesen, mert most, amikor már Lengyelországot meghódították, és az oroszokkal is megkötötték a breszt-litovszki békeszerződést, mindenki abban bízott, hogy hamarosan újra béke lesz. Hitler amúgy is tartós békét ajánlott a nyugati hatalmaknak, ez állt az újságokban is. Libussa von Dranitz nagymama minden évben sajnálatát fejezte ki amiatt, hogy a régmúlt hősiességét felváltotta a jelenkor kisstílű gazembereinek ténykedése. Nézete szerint sem a nagyra törő Hitler, sem a kis orosz Sztálin nem rendelkezett a korábbi korok uralkodóinak fennköltségével. Bezzeg, amikor még Viktória angol királynő leszármazottjai uralkodtak Európában, Németország élén pedig a császár állt…

Mindeközben odalent a konyhában és szemközt a szalonban lázas munka folyt, hogy a megfelelő időben felszolgálhassák a vadászfogásokat. A reggeli edényeket már rég elpakolták, a hosszú asztalt megterítették a lakomához, amit – a hagyományoknak megfelelően – színes őszi falevelekkel és a fenyőfák zöldjével díszítettek. A hatalmas bronz „üvöltő szarvas” is visszakerült az őt megillető helyre, vagyis a hosszú asztal közepére. Von Dranitz bárónő maga végezte az utolsó simításokat az asztal körül, megfigyelve minden terítéket, megigazítva az ezüst evőeszközöket, addig-addig forgatva a zöld virágos porcelántányért, amíg a peremét díszítő ezüstcímer pontosan középre került. Felemelte a nehéz ólomkristályból készült borospoharak egyikét-másikát, a fény felé tartotta, és amikor mindent rendben talált, az összes teríték mellé egy-egy kis névtáblát helyezett.

Amikor az első vadászok kiszálltak a kocsikból, a hölgyek felsiettek az első emeleti szobákba, hogy felöltsék a közös lakomához illő ruhájukat. A vendégek cselédjeit szinte minden irányból utasította valaki, az így keletkező hangzavar egyre csak növelte a házat már amúgy is uraló káoszt. Lent a bejáratnál közel húsz pár sártól ragacsos csizmát húztak le a vadász uraságok lábáról, az emeleten nők és férfiak követelték a meleg vizet, vasalót, hajbodorítót, esetleg némi szíverősítő cseppet. Ugyanakkor a konyhából olyan mennyei illat áradt, hogy mindenkinek – még a hölgyeknek is – összefutott a nyál a szájában. Hanne Schramm, a Dranitz-uradalom szakácsnője igazi művész volt. Most is ínycsiklandóan felejthetetlen dolgokat tett az asztalra, Susanne néni pedig szokásához híven ismét megpróbálta elcsábítani őt a Dranitz-birtokról. Persze sikertelenül. Hanne hűséges lélek volt, soha nem hagyta volna el az uraságot.

Franziska először is számba vette a kutyáit, akik szerencsére hiánytalanul tértek vissza a vadászatról. Bijoux begyűjtött ugyan egy tüskét a mancsába, amit kis gazdája most óvatosan kihúzott. Utána fertőtlenítette a sebet, és megkönnyebbülve tapasztalta, hogy nincs egyéb sérülés. Fent a szobájában – amelyet ma a húgával, Elfriedével és az unokatestvérével, Gerlindével kellett megosztania – heves vita tört ki egy pár világos bézs szandál miatt, amit Gerlinde állítólag Elfriedének ígért aznap estére, de mégis inkább maga vette volna fel. A hat évvel idősebb Franziska igyekezett őket kibékíteni, és megígérte Elfriedének, hogy kölcsönadja neki saját alkalmi cipőjét, ami legalább annyira illik a ruhájához, mint a csoda szép szandál. Elfriede azonban továbbra is házsártosan kiabált és Gerlinde felé köpködött. Amikor a lány nem engedett, a fejéhez vágta a vita tárgyát.

– Akkor fogd és tartsd meg! – kiáltotta haragosan. – Cipő ide vagy oda, nem számít, úgyis szörnyen csúf vagy!

Erre Gerlinde sírni kezdett, és azzal fenyegetőzött, hogy mindent elmond az anyjának.

– Most viszont öltözzetek gyorsan! – parancsolta Franziska mindkettőjüknek. – Odalent Mine már elharangozta az első hívójelet.

Mine, a szobalány volt a legrátermettebb az összes alkalmazott közül. Mindenhol ott sertepertélt, segített a konyhában, valamint az emeleti szobákban, vasalta a finom ruhákat, és azt is tudta, hogyan kell kinéznie egy ünnepi asztalnak. Három éve jegyben járt Schwadkéval, a kerékgyártóval, a frigy azonban továbbra is váratott magára, hiszen így fel kellett volna adnia a munkáját.

Franziska hideg vízzel megmosta az arcát, a karját és a lábát, felvette a sötétzöld, széles gallérú ruháját és a szandálját, hiszen Elfriede most az ő alkalmi cipőjét viselte, bár az majdnem két számmal volt nagyobb a kelleténél. Elfriede mindössze tizenhárom éves volt, és vékony, mint a cérnaszál. Bőre sápadt és szeplős, feje búbján kusza, rézvörös fürtök lengedeztek, az álmodozó barna szempár mégis hatalmas akaraterőt sugárzott.

A három lány együtt jött le a lépcsőn, ahol összefutottak Wolfert nagymamával és Libussa von Dranitzcal. Mindjárt karon is fogták az idős hölgyeket, hogy könnyebb legyen nekik a lépcsőn járni. Jobbra és balra is szobalányok és elfoglalt házvezetőnők siettek el, Alexander bácsi telt basszus hangján kiáltott egy hosszú alsónadrágért, Gerlinde ikertestvére, Gabriel le akart csúszni a korláton, de Papa elkapta, és a gatyamadzagjánál fogva megragadta.

– Ha mindenáron be akarod törni a koponyád, akkor tedd otthon, de ne az én házamban! – szidta von Dranitz báró, miközben a szemét forgatta, mert Gabriel már megint elbőgte magát.

A névtáblák ellenére időbe telt, mire mindenki megtalálta a helyét az asztalnál, és kiosztották az aperitifet, amit Libussa nagymama mindig csak „előitalnak” nevezett. A férfiak a „tisztességes” dranitzi pálinkát, a hölgyek inkább a száraz sherryt részesítették előnyben. A fiataloknak „libabort” szolgáltak fel, ami tiszta víz volt kevés citromlével.

Papa az éhes vendégeket kímélve rövidre fogta köszöntőjét, és gyorsan gratulált a sikeres vadászoknak, hogy minél előbb tálalhassák az osztrigalevest. Mine és Liese szolgálta fel az ételt, két fiatal legény segítségével, őket Alwin bácsi hozta magával Brandenburgból. Fekete-fehér csíkos livrét és fehér nadrágot viseltek, ráadásul úgy tűnt, igencsak értik a dolgukat.

Franziska beszélgetésbe elegyedett Susanne nénivel és Gerlindével, csevegett egy kicsit Alwin és Bodo von Wolfert bácsival. Franziska bátyja, Heinrich-Ernst, akit mindenki csak Heininek hívott, odacsapódott a még mindig zsémbes Elfriedéhez, ők ketten elválaszthatatlanok voltak. Az asztalfőn Mama és Papa ült, tőlük jobbra és balra a nagyszülők, valamint az öreg Hansen lelkész kapott helyet. Libussa nagymama mellett egyetlen lánya ült, aki a ciszterci apácáknál élt. Maria von Dranitz alacsony volt és vékony, fehér főkötővel keretezett arca egy cickányra emlékeztetett. Apa egyszer pityókás hangulatában azt találta mondani, hogy a nővére, Maria jó helyen van a zárdában, hiszen „amúgy sem kellene senkinek”. Ma Maria kimenőt kapott, hogy meglátogassa a családját, de délután hatra vissza kellett érnie a kolostorba.

A halraguhoz könnyű fehérbort szolgáltak fel, amit Franziska nagyon szeretett. Lehet, hogy túlságosan is gyorsan sikerült felhajtania? Szédült, ugyanakkor a boldogság mámora járta át. Mosolyogva dőlt hátra a székén, majd hamarosan belefeledkezett a körülötte lévő hangokba és képekbe. Abba a duruzsoló hangkavalkádba, amelyben hol egy-egy erőteljes basszus, hol egy energikus szoprán dominált, miközben a poharak és a fényesre polírozott evőeszközök csillogása, a káposztával töltött birkacomb és a pácolt libamell illata különös hangulatot varázsolt a langymeleg helyiségbe. A von Wolfert testvérek sokat nevettek, ők Papával, Schneyder felügyelővel és Alexander bácsival dugták össze a fejüket, hogy vadásztörténeteket meséljenek egymásnak. Aztán ott volt Jobst és Brigitte, ők szerelmes pillantásokat váltottak, és Mama, aki hangosan vitatta meg Irene nénivel és Wolfert nagymamával a zöld szalon közelgő felújítását. Hangos, vidám emberek, akik a bortól és a kiadós ételtől új erőre kapva, rózsás arccal ültek a hosszú asztalnál, és élénkségükkel szinte betöltötték a teret. Egy pillanattal később Dranitz nagyapa emelkedett szólásra, és elmondta szokásos beszédét a szülőföldről és a mecklenburgi hazáról, majd poharát emelte, mire mindenkinek innia kellett a Hollandiában száműzetésben sínylődő német császárra. Bodo és Alwin, a Führer lelkes híveként szintén velük ivott, egyikük sem akart ellentmondani az öregúrnak.

– Holnap reggel egy barátom még indulás előtt beugrik – mondta Jobst Susanne néninek. – Walter Iversen őrnagy nagyszerű fickó. Igazán megfelelő férj lenne Franzi számára.

Franziska elnevette magát, és a desszertes tányérját Minének nyújtotta, aki sült almával és áfonyával rakta tele azt.

– Kedves barátaimra és rokonaimra, rátok, akik zajjal és vidámsággal töltitek meg e házat, elpusztítjátok a téli készleteinket és kiürítitek a borospincémet! – emelte meg poharát Dranitz nagyapa.

Ez volt hát az öregúr. A nevetésből és a vidám kiáltásokból keveredő hangzavart a nagyapa egy energikus mozdulattal leintette, hogy folytathassa beszédét.

Franziska mosolyogva nézett rá, és elmondhatatlanul boldognak érezte magát.

Franziska

1990. május

Ujjai erősen markolták a kormánykereket, amikor autója a határátkelőhöz közeledett. „Lauenburg/Horst” volt a neve. Horst. Úgy hangzik, akár egy ragadozó madár, amely magasan a fészkében ül, és mohón les lefelé…

Most aztán elszabadult a fantáziám, gondolta, és visszavett az autó sebességéből egy fokozatot. Corneliának igaza van, túl öreg vagyok én már egy ilyen utazáshoz. Hetvenévesen minden elhasználódik, a test sem a régi, és az agy is lassabban forog. Mit csináljak, ha nem engednek át? Vagy ha fogva tartanak? A kis- és nagybirtokosoknak el kellett hagyniuk az országot. Azokat, akik mégis maradtak, börtönnel, vagy még annál is kegyetlenebb megtorlással fenyegették.

Összeszedte magát, a keskeny, aszfaltozott utat bámulta, amit jobbról, balról egyaránt bokrok és kisebb fák szegélyeztek. A tavasszal körös-körül burjánzó növényzet, a senki földjén viruló elvadult táj most nagyon tetszett neki. Valamivel kilenc előtt járhatott az idő. Rengeteg autó jött szembe: Trabik, Wartburgok, de nyugati kocsik is. Ez megnyugtatta. Minden rendben, a határ nyitva, nem kell pánikba esni. Most lapos épületek tűntek fel, szürke, csillogó acélkeretbe zárt ablakokkal. Az osztrák szövetségi sas üdvözletével… Volt valami álmosító a nyugatnémet vámépületekben: egy határőr az üveg mögött ülve a kávéjába kortyolt, egy másik kint állt, hogy időnként leintsen egy-egy keletnémet járművet, ellenőrizze a papírokat, és elcsevegjen az utasokkal. A hangja vidámnak, kissé lekezelőnek tűnt, néha-néha felnevetett. Franziska fehér Astrájával senki sem törődött, így hát lassan áthajthatott.

A határ túloldalán az utat nagy, világosszürke betonlapokból rakták ki, sok közülük hibás volt, némelyik megsüllyedt, tócsák álltak az úttesten. Az autó rázkódott, ez igen kemény munka a felfüggesztésnek. Franziska beleszagolt a levegőbe, csípős, szúrós szag szivárgott be, így kikapcsolta a szellőzést. Barnaszén. Cornelia is mondta, hogy ideát minden a barnaszéntől bűzlik. Még a ruhák, az ételek és a könyvek is. Amikor hazaérsz, nem árt azonnal lezuhanyozni és hajat mosni. Sőt, Bernd, a lakótársa sokáig barnaszenet böfögött. Cornelia, Franziska lánya négy évvel azelőtt, amikor a határok még zárva voltak, valami ifjú szocialisták találkozójára érkezett ide. Túl sokat nem mesélt róla, csupán néhány vicces sztorit. Valószínűleg csalódott, többet várt a valóságos szocializmustól, egyfajta földi paradicsomot. De talán ettől végre-valahára észhez tér a lánya, és belátja, hogy a kommunizmussal senki sem üti meg a főnyereményt. Bár ettől még nem lesz kevésbé makacs, és tudta, sokkal mélyebbre kell tekinteni, ha az ember a dolgok hátterében álló okokat kutatja. Sajnos. Közben Franziska azon bosszankodott, miért is kellett megemlítenie a lányának ezt az utazást. Bár felkavarta ez az egész, talán titokban azt remélte, Cornelia is elkíséri őt, és közösen fedezik fel a múltjukat. Á, ez hülyeség. A lánya minden bizonnyal a homlokát kocogtatná.

– Te tisztára megőrültél! A te korodban. El sem hiszem, hogy hetvenévesen még mindig autót vezetsz. És különben is, minden odaveszett. Mindent felégettek. Összezúztak. Az időt nem lehet visszaforgatni, Franziska!

Ezt mondogatta 1968 óta, amióta leérettségizett. Már nem is anyának vagy apának, egyszerűen Franziskának és Ernst-Wilhelmnek hívta a szüleit. Ekkor keletkezett közöttük az a szakadék, amely a következő években egyre csak mélyült és mélyült. Egy szakadék, amely elválasztotta anyát és lányát egymástól. Két nő, két világ, két világnézet…

Franziska lassan továbbhajtott. Ott volt hát előtte Kelet-Németország határátkelője. Már rég nem látta ezt a tornyot. Karcsú és fehér, a hajó árbóckosarához hasonlóan a tetején kissé kiszélesedik. Onnan fentről lőhették a menekülteket? Á, de hiszen ez már elmúlt. A határok hónapok óta nyitva állnak. Csak még eltart egy darabig, amíg az ember ezt megszokja.

A táblán a következő felirat állt: „Grenzkontrollstelle Lauenburg”[1]. Mögötte egy bonyolult létesítmény. Az utat több sávra osztották, a fölé húzott fehér tetőszerkezetek alatt alacsony üvegépületek álltak, ezekben ültek a határőrök. A vakító reflektorok az elhaladó járművek minden apró részletét láthatóvá tették, minden egyes utas fotóminőségben látszott, a határőrök minden bizonnyal megszámolhatták volna még a porszemeket is a műszerfalon. Jobbra-balra a teljes komplexumot sárga-fehér épületek szegélyezték, az ezeket borító hatalmas üvegfelületektől szinte kicsinek érezte magát az ember. Franziska hallotta, hogy itt kutatták át a csomagokat, autókat szedtek szét, tárgyakat koboztak el. Különösen akkor, amikor a Nyugatra látogatók visszatértek az NDK-ból az NSZK-ba. A határőrök ugyanis folyton arra gyanakodtak, hogy a nyugatiak köztársasági szökevényeket rejtegetnek valahol a csomagtartóban. Állítólag meg is motozták az embereket, a legintimebb testrészekbe is behatoltak. És persze sokakat letartóztattak. Főleg a sajátjaikat. De olykor néhány nyugatit is…

Franziska rosszul volt, pedig tudta, a régi időknek vége. Ma már akadálytalanul lehet átlépni a határon, hacsak el nem kapnak egy kábítószerrel teli bőrönddel vagy egy plutóniumtartállyal. Vagy, ha nem egy vagy a von Dranitzok közül, egy nemes földbirtokos lánya, az uradalom területén élők brutális kizsákmányolója. Édes Istenem, milyen cinikus ez az egész!

Az ellenőrző ponton lassan haladt a forgalom, a Trabantok és Wartburgok megállás nélkül gurulhattak Nyugat felé, csupán két teherautó állt félre egy parkolóba, hogy átvizsgálják őket. Egy zömök, fiatal határőr zöld sipkában odalépett az Opel Astrához, kérte a sofőrt, hogy állítsa le a motort, és mutassa az útlevelét. A fiatalember rosszkedvűnek látszott, valószínűleg nem igazán tetszettek neki az elmúlt hónapok politikai fejleményei, féltette hatalmi pozícióját és az állását. Egy pillanatig csak bámult rá, összehasonlította az előtte ülő nőt a kezében tartott útlevélképpel, és azt mondta, hogy sürgősen meg kell újíttatnia a fényképet. Aztán becsukta a dokumentumot, amit némán vissza is adott.

A nő elvette, és kétszer is mellényúlt, miközben próbálta az iratot visszahelyezni az anyósülésen heverő kézitáskába. Hogy milyen ostoba egy helyzet! A szíve úgy kalapált, mintha éppen akkor teljesített volna egy százméteres sprintet. A zöld sapkás határőr türelmetlenül hajtogatta, hogy hajtson már végre tovább. Franziska beindította a motort, lefulladt, másodszor is beindította, majd szégyenkezve, önmagát szapulva hajtott be a tiltott területre. Kelet felé. Vissza a múltba.

A határőrök is csak parancsot teljesítenek, gondolta. Nyugati emberekkel nem állunk szóba. Ezt igazán jól megjegyezték. És eszerint cselekednek még most is. Lehetett volna azonban egy kicsit udvariasabb is. Az útlevélben lévő fénykép csaknem hét éve készült. Akkoriban a hatvanas évei elején járt, és ennyi idő alatt igazán nem változott sokat. Nem volt magas, őszülő haját rövid göndör fürtökben hordta, és a von Dranitzokra jellemző tipikus orra akkor is keskenynek és kissé görbének bizonyult. Nemesi, így nevezte az anyja. Valahol az ősök között találtak egy lengyel grófot is. Ernst-Wilhelm, Franziska néhai férje csak annyit mondott rá, hogy „hegyes”, közben pedig vigyorgott. Cornelia, aki az apja orrát örökölte, azt állította, hogy a Dranitz-orrhoz fegyverengedélyre volna szükség. Eljátszhatta volna ezzel a nagyanyja jóindulatát, ha Margarethe von Dranitz a hatvanas évek végén nem hunyt volna el.

Az izgalom lassan ugyan, de alábbhagyott. Franziska lehajtott egy mellékútra, megállt, és megkereste a piknikkosárban a vizespalackot. Nagyokat kortyolt, és máris jobban érezte magát, a szívverése normalizálódott, a remegése megszűnt. Az első akadályt leküzdötte, nem valami bravúrosan, de mégis túl volt rajta. A jövőben nem hagyja magát ilyen könnyen megfélemlíteni. Mégis mit veszíthet? Az ő korában? Semmit. Szabad, neki aztán senki nem mondhatja meg, mit tegyen. Anyagilag független, és most véghez viszi, amit elhatározott. Lehet, hogy csalódik, esetleg lesújtó, kiábrándító lesz ez az egész, mégsem bánja, legyen! Hiszen így legalább elmondhatja, hogy megpróbálta. És most csak ez számít.

A májusi nap ma igazán kegyes volt. Franziska kinyitotta a kocsi ajtaját, és beszívta a friss vidéki levegőt. Na igen – egy kissé barnaszén szagú. A fa és a parázsló tőzeg csípős keveréke. A mezők ragyogó zöldben pompáztak, az esős napok után buján magasodtak, ahogy megcsillant rajtuk a reggeli fény. Az ott hátul egy falu volna? Vagy egy üzem? Talán valamelyik mezőgazdasági termelőszövetkezet, vagy hogy is hívják? MCST – Merő Csődtömeg, ahogy Ernst-Wilhelm viccesen nevezte. Ivott még egy korty vizet, rácsavarta a kupakot az üvegre, amit azután visszatett a kosárba. Évekkel ezelőtt kapta a férjétől karácsonyra – egy piknikkosarat műanyag tányérokkal, evőeszközökkel, zárható tálakkal, egy terítővel és hozzá illő szövetszalvétákkal. Néhányszor felmentek a Taunusra Corneliával és a barátnőivel, ilyenkor már előző nap megsütötte a rántott húst, és elkészítette hozzá a krumplisalátát is. Később Cornelia már nem akart velük tartani, így Franziska Ernst-Wilhelmmel kettesben utazott a Rajnához. Piknikkosár nélkül, akkoriban jól ment az italüzletük, és egyszerűen csak élvezni akarták a vasárnapot. Rajna-vízesés, zöldbab és újburgonya, majd fagylalt forró málnával. Hozzá egy száraz rizling.

Ernst-Wilhelm minden bizonnyal megpróbálta volna lebeszélni erről az útról. Nem szerette, amikor a Dranitz-uradalom szóba került, nem bírta elviselni a zongora fölött bekeretezve lógó régi fényképet sem. „Ami elmúlt, az elmúlt” – mondogatta. „Mi most itt és most élünk, nem is rosszul.”

1980-ban halt meg egy alattomos prosztatarákban, amit túl későn fedeztek fel. Franziska egy évig ápolta, Cornelia egészen addig nem is mutatkozott. Akkoriban nehéz párkapcsolati válságon ment keresztül, emellett az államvizsgájára készült, és a tizenegy éves lányára is vigyáznia kellett. Az apja temetésére mindenesetre elment, és magával vitte Jennyt is. Franziska ekkor látta először az unokáját. A lánynak komoly nézése, sápadt arca volt, valamint nem hiányoztak a Dranitz-orr mellett a jellegzetes rézvörös fürtök sem. Elfriede haja. Franziska kínosan ügyelt arra, nehogy megemlítse Corneliának, hogy Jenny mennyire hasonlít a néhai húgára. A temetés amúgy sem a legjobb alkalom erre, és különben is, Cornelia amilyen gyorsan csak tudott, távozott. Egy régi lakótársával beszélt meg találkozót, hogy kicsit felelevenítsék a régi szép időket.

Franziskának fájt, hogy éppen csak megismerte, máris elvesztette az unokáját. A lány kíváncsinak tűnt, kereste a közelségét. Valószínűleg nem volt túlságosan kötődő típus, talán mert az anyja folyton egyik lakásból a másikba hurcolta. De Franziska e tekintetben reménytelenül régimódinak bizonyult. Cornelia többször is elmagyarázta neki, hogy a gyerekeknek gondviselőkre van szükségük, akik nem feltétlenül a szülők, azok bárkik lehetnek. Egyébként is, a gyerek és a gondozója kapcsolatát illetően szinte minden az élet első hat hetében dől el. Amire viszont egy gyereknek végképp semmi szüksége, az egy fülledt nappali, szövetfüggönyökkel, horgolt takarókkal és egy végletekig aggódó, szexuálisan kielégítetlen anya. Franziska a találkozóra való tekintettel inkább nem nyilvánított véleményt.

Útja észak felé vezetett. A göröngyös országút Caminon keresztül Wittenburg felé, egyik faluból a másikba kanyargott a Dümmer-tó mentén, miközben Franziskának egyfolytában az volt az érzése, hogy itt megállt az idő. Minden olyan szép volt: a csillogó víz, a nádas, a tavon ringatózó sok kis halászhajó, és az ágakból, gallyakból előbukkanó tavasz friss zöldje. Mezei virágok mindenütt, sárga, lila és fehér színben. Hol találni még ilyet Nyugaton? Szarvasok álltak az erdő szélén, zavartalanul legelésztek a késő délelőtti zsenge fűből a mezőn, senki sem háborgatta őket, sem sétáló, sem kutya, sem vadász. A gyermekkori tájkép… Messzi-messzi kis erdők a látóhatár szélén, tavak sötét körvonala, jó időben pedig a dombok fölé magasodó templomtornyok a környező falvakban. Ugyanez a kilátás nyílt a gyerekkori szobájából is.

A falvak szinte semmit sem változtak, néhány nagyobb, meglehetősen ronda „Művelődési Ház” feliratot viselő épülettől eltekintve. Ezek egyáltalán nem illettek az alacsony, vörös téglából épült házak közé, amelyek többsége még mindig nádfedelet viselt, ahogy régen is. A gazdák kerti ágyásaiban répát, zellert, póréhagymát és mindenféle fűszernövényt vett észre, valamint néhány nebáncsvirággal teleültetett virágcserepet az ablakpárkányokon. A települések mintha kissé lepusztultnak tűntek volna. Sok ház teteje beomlott, a kevés új épület faláról hámlott a vakolat, a kerítések festése mindenütt megfakult. Manapság csupán itt-ott kergetőznek csirkék vagy kecskék a falu széles utcáján, korábban viszont szinte minden udvaron. Persze ez korántsem jelenti azt, hogy Franziskát hatalmába kerítette volna a nosztalgia. Gyerekkorában tanúja lehetett annak, hogyan vitatkozik a kocsis a gazdával egy-egy elgázolt csirke miatt, és volt, hogy akár tettlegességig is fajult a dolog. Négy-öt éves lehetett akkoriban, és emlékszik, annyira félt az öklüket rázó, vadul gesztikuláló, dühösen szitkozódó férfiaktól, hogy egy gyapjútakaró alá bújt a kocsiban.

Most Schwerin mellett hajtott el, majd kelet felé vette az irányt. A korábbról ismert falvak, városok nevei sorra megjelentek az útjelző táblákon. Crivitz, Mestlin, Goldberg… Mosolyogva adta át magát az emlékeknek. Elfriede, a húga valóban hitt az aranyhegyben, és megkérdezte, le lehet-e törni belőle egy darabot. A kocsiban mindenki hangosan felnevetett, mire Friedchen ijedten és zavartan nézett körbe. Később az anyja félrehívta a kisasszonyt, és jól megszidta, minek eteti ezzel a sok mesével a lányokat.

Itt vidéken nem sok minden történt, Franziska csupán néha-néha figyelt fel egy-egy traktoros utánfutóra, ami valamilyen folyadékot permetezett az új vetésre. Néha egy-egy nyugati autó jött felé, egy Mercedes vagy Audi, általában fekete. A hangos keletnémet autókkal ellentétben ezek halkan suhantak végig a májusi zöld fasorok mentén. Az utasok – általában a sofőr egyedül – figyelmét azonban, úgy tűnt, nem nagyon köti le a virágzó természet és a festői szépségű, elhanyagolt kis falvak látványa.

Az egyházközség időseknek Königsteinbe szervezett sütidélutánján arról beszélgettek, miként árusítják ki folyamatosan a Keletet. A keletiek szinte potom pénzért adtak túl antik bútoraikon, és rendeltek helyettük farmerhuzattal ellátott kanapékat a Quellétől. A múltban az emberek kávét, lisztet, cukrot és kötéshez való gyapjút tartalmazó csomagokat küldtek át a keleti zónába. Nem sokkal később azonban jött a válasz, hogy most már nekik is megvan mindenük. Modern szabású holmikra, farmerdzsekire, Nutellára és csokis kekszre vágytak. Kapzsik, szemtelenek lettek, szinte követelték az újat. Nem kellett többé nekik a mások által levetett ruha vagy cipő.

De a sok csomag amúgy is már a múlté, most a kedves rokonok maguk is átmehettek Nyugatra, és teljesülhetett minden kívánságuk. Sok nyugatnémetet bizony meglepetésként ért egy-egy keletnémet látogatás. Egyszer csak csengettek az ajtón, ott állt a chemnitzi Rudi bácsi, sugárzott a viszontlátás örömétől, és betuszkolta mind az ötfős pereputtyát a küszöbön. Az ilyen látogatások sokszor hetekig elhúzódtak, és a vendéglátók idegileg és anyagilag is a tűrőképességük határához értek…

Franziska nem fogadott látogatókat, és csomagokat sem küldött. A von Dranitzok, a von Wolfertek, a von Hirschhausenek közül már senki nem maradt Keleten. Legfeljebb a volt alkalmazottak, de velük soha nem vette fel a kapcsolatot. Amikor az anyja, Margarethe még élt, sikerült két családi összejövetelt összehozni Hamburgban, ahol megjelent néhány unokatestvér és távoli rokon is a von Wolfert ágról, az öreg Alexander von Hirschhausen és a kocsis, Josef Guhl is, aki 1946-ban Hamburgba kísérte őt. Mama akkor felhívta a figyelmét arra, hogy minden nehézség ellenére fontos összetartania a családot.

– Család nélkül senki vagy – mondta. – Évszázadokon át kiálltunk egymás mellett, túléltünk nehéz időket. Aki vagyonhoz jutott, támogatta a rászorulókat, aki pedig kapcsolatokkal rendelkezett, az az ismeretségei révén segítette a fiatalokat előrébb jutni. Nem kell szeretni a család minden tagját, de így együtt alkotunk egy nagy közösséget, ami mindig biztonságos menedék lehet a számunkra.

Franziska akkor mosolygott ezen. Azt gondolta, ez a filozófia már kissé idejétmúlt, és főleg nem passzolt a frankfurti nagyváros forrongó, nyüzsgő életéhez. Ernst-Wilhelmnek ráadásul mindig is problémái voltak az „arisztokrata rokonsággal”, ezért anyja legnagyobb bánatára nem vett részt a későbbi hamburgi családi összejövetelen sem. Túl sokat már amúgy sem lehetett összehozni – feltehetően az unokatestvérek is hasonlóképpen gondolkodtak, mint ő maga.

Á, Malchow! Voltak egyszer a Müritznél. Müritz… És hirtelen ott terült el előtte a tó, a part menti füvet nyaldosó apró hullámokkal. Itt szintén alig változott valami. Szinte zakatolt a szíve, visszatért a régmúlt hangulata. Franziska nyugtalanul szorította kezét a kormánykerékre, hogy ne remegjen. Már nincs messze.

Amúgy is jó előre felvértezte magát. Szinte biztos volt benne, hogy majd nagy csalódás éri. A kérdés már csak az volt, mennyire találja azt a vidéket rossz állapotban. Lehetséges, hogy semmi sem maradt belőle. Hogy minden eltűnt. Minden leomlott, mindent benőtt a gaz, mindent gyom borít…

Most balra, Vielist felé halad a régi úton. Az út szélén néhány fát kivágtak, végig kátyúk sorakoztak, mint a régi időkben – ami még rosszabb, helyenként kavicsot szórtak a lyukakba. Az emlékek szinte megrohanták. Franziska maga előtt látta, ahogy egy Wehrmacht-jármű robog felé, a hátsó ülésen egy őrnagy ül. A férfi felemeli a kezét, hogy üdvözölje, és már el is tűnik. Egy fantom a múltból.

1945-ben egy ponyvás kocsin ültek, hogy elmeneküljenek az oroszok elől. Nem jártak sikerrel.

A nagy gesztenyefánál aztán jobbra fordult, virágzó galagonyák mentén haladt el az országúton, és már nem reménykedett semmiben. Ugyanis képtelen volt rá, csak rátaposott a fékre, és az előtte lévő táblára meredt. Ferdén, félig-meddig megkopva, de továbbra is arra az oszlopra erősítve lógott, amit Schneyder felügyelő újíttatott fel annak idején. Jó ötven évvel azelőtt. „Dra…tz Ura…lom” – silabizálta a betűket. Dranitz Uradalom. Legalábbis a tábla szerint.

Lassan továbbhajtott. Balra, az egykori park helyén egy erdős terület húzódott. Mindent benőtt a gaz. A fákat itt-ott kivágták, a mohával borított farönkök korhadtan álltak. Aljnövényzet burjánzott a ritkított területeken, kisebb facsemeték versengtek az újonnan felszabadult helyekért. Jobbra alacsony téglaházak tűntek fel, a Dranitzhoz tartozó falu maradványaiként. A templom a csúcsos tornyával, amelyen egykor egy aranykakas tündökölt a napfényben, eltűnt. Kelet-Németországban nem engedélyezték a keresztény vallás gyakorlását, így nem volt szükség templomra sem.

Az erdő most bal felé világosodni látszott, ez lehetett a birtok régi kapuja. A gesztenyefasor impozáns kapuja. A szilárd falú oszlopokat fényesre vakolták, és mindegyik tetején egy-egy kőből készült golyóbis ült, amely egykor aranyszínű volt. A kapuszárnyak gondos kezek kovácsolta vasból készültek, ezekről minden tavasszal el kellett távolítani a rozsdát, hogy újra lehessen festeni. Ebből mára semmi sem maradt. Se oszlop, se kő, még a golyókat is megrágta az idő vasfoga. A gyönyörű gesztenyefasor is eltűnt, a helyét fenyők és bükkfák vették át, mögöttük épületek magasodtak.

Franziska letekerte az ablakot, mégis eltartott néhány másodpercig, amíg tisztán látott. Valóban épületek voltak. Semmi kétség, mégsem romboltak le mindent. A fenyőfák között felsejlő szürke, romos házfal valószínűleg az egykor takaros felügyelői lakhoz tartozott. Jobbra tőle egy teherautó takarta el a kilátást, amelyből két férfi éppen kifelé pakolt. Franziska egy kicsit tovább hajtott, hogy jobban lássa, azután megállt.

Ott volt. Ó, Istenem! Még állt, nem égett le, nem omlott össze. Az úriház. Kisebbnek tűnt, mint korábban, szürkébbnek, póriasabbnak. A gyönyörű oszlopos tornác hiányzott, a bejárati ajtót is kicserélték, de az ablakok és a tetőszerkezet változatlan maradt. A jobb és bal oldali udvarház egykor a lovas kocsik és a gépkocsik tárolására szolgált, mára azonban romokban hevert. De a ház még állt.

Franziska leállította a motort, kivette a kulcsot, és kiszállt. A szíve most már nyugodtabban vert, a remegés abbamaradt, léptei határozottak voltak. A hazatérés minden pillanatát lassan kiélvezve követte a keskeny ösvényt, amely a fák között a házhoz vezetett, és amely korábban nem is létezett. Itt, ebben a házban született, itt játszott a testvéreivel, itt éltek a szülei, a templomkertben leltek örök nyugalomra az ősei.

Több mint negyven éve vágyik arra, hogy itt lehessen. És most itt van.

Idetartozik. És itt is marad, kerül, amibe kerül.

– Biztos a szövetkezeti boltba akar menni, igaz? – kérdezte egy női hang. – Ott találja hátul, az épület mögött.

[1] Határellenőrzés Lauenburg

Jenny

1990. július

Mennyire utálta ezt a nyári ragacsos hőséget. Utálta a forró, fülledt Berlint. A Strassner Építészirodát a Kantstrassén, a hatalmas ablakaival. Utálta a kolléganőjét, Angelikát, akit egyszer csak rásóztak. A két fiatal építészt, Brunót és Kaspart. Kit is még? Ja igen, Simont, természetesen. Leginkább őt. Bár sose találkozott volna azzal a gyáva hazudozóval!

Valójában az egyetlen ember, akit ki nem állhatott, az saját maga volt.

Jenny betett egy új lapot a fénymásolóba, lecsukta a fedelét, és megnyomta a gombot. Zöldesen fluoreszkáló csík haladt végig a fedél egyik oldalától a másikig, és a másolat máris halk zümmögéssel lőtt ki a gépből, amit Jenny a kupac tetejére rakott. Elég furcsa szaga volt, nem túl egészséges dolog a kis fénymásolóban állni, és harminc példányt kihúzni a vastag, szürke doboz gyomrából.

Legalább jól megadta neki. A reggeli beszélgetés rövid volt, de világos. A férfi bejelentette, hogy családi nyaralást szeretne Portugáliában, mielőtt elválik a feleségétől, Giselától. A gyerekek kedvéért. Elvégre ez lesz az utolsó alkalom, hogy együtt, családként mehetnek, így ezt még muszáj Jennynek elnéznie. Jochen tizenhárom éves, Claudia pedig csak kilenc. Joguk van hozzá. Mindez persze neki sem könnyű, már csak azért sem, mert a szállodában folyamatosan ki van téve Gisela házastársi elvárásainak.

– Hagyjuk a mellébeszélést! – mondta Jenny a kagylóba. – Ha elmész, akkor vége. Ez az utolsó szavam.

Aztán letette a telefont. Ez a gyáva alak már egy éve arról papol, hogy vége a házasságának, de még mindig nem sikerült elválnia Giselától. És ez az állandó színjáték a „szegény” gyerekekkel, akiknek joguk van a normális családi élethez… De hát pont emiatt kötött ki a férfi nála.

Kilencéves korára már három albérleten is túl volt. Az anyja szerelmi életéről inkább hallgatott. Persze volt néhány egészen jó fej a pasik között, de nem sokáig maradtak, ahogy a rossz fejek sem. A normális családi élethez való jog… Ja, persze!

Még öt példány. Odaát Angelika írógépe zakatolt, egyre gyorsabban verte a billentyűket. Jenny maga soha nem tanult meg rendesen gépelni. Amit itt az irodában csinált, akárki megcsinálhatta volna. Fénymásolt, leveleket dugott borítékokba, majd elvitte őket a postára, továbbította a telefonhívásokat, fogadta az ügyfeleket, kávét és kekszet hozott, mindig csinos volt, a szempilláit verdeste… Talán mégsem kellett volna abbahagynia a banki képzést, már rég végzett volna, és állandó munkahelye lenne egy bankban. Bár valószínűleg ott sem keresne túl sokat. Itt, mindenesként szinte fejedelmi fizetést kapott. Mert az építésziroda Simoné, ő itt a főnök.

Mi van, ha mégis elmegy? Ha úgy dönt, hogy nem kell neki? A zöld fénycsíkra bámult, amely lassan átkúszott a szürke dobozon. Képes lenne elviselni, hogy a férfi elhagyja őt? Nehezen. Érezte, hogy szüksége van erre a férfira, aki a szeretője és az apja szerepét is betöltötte. Húsz évvel idősebb nála, tapasztalt, megértő, józan. Mellette szabadnak és mégis biztonságban érezhette magát, nyíltan beszélhetett mindenről, olyan lehetett, amilyen volt.

Nem, a pénz és a munka egyáltalán nem volt fontos. Egyszerűen csak Simont akarta, teljes egészében és örökre. Vele élni, reggelente mellette ébredni, esténként neki főzni. Rendben tartani a házát, kivasalni az ingeit, új nyakkendőt venni neki. Igazi polgári háziasszony, a 68-as anyjának totális ellentéte akart lenni – igen, pontosan ezt akarta. És persze akarta a vele töltött éjszakákat. Anélkül, hogy a férfi állandóan az óráját nézné. „Te jóságos ég, mennem kell! Gisela úgy tudja, hogy megbeszélésem van… …hogy ügyfélhez kellett mennem… …hogy üzleti vacsorán vagyok…” Simon sosem fogyott ki a hazugságokból. És ezt nem csak Gisela szenvedte meg.

Jenny levette az utolsó lapot is a másológépről, lecsukta a fedelet, és a kész oldalakat szépen egymásra fektette. Már majdnem dél volt. Simon mától szabadságon van, remélhetőleg éppen házassági válságstábot ül Giselával, és ma este telefonál. Összetörten és vigasztalásra szorulva megkérdezi majd, hogy nála maradhatna-e egy ideig. Mert az ő Giselája kirúgta. Mondjuk, Gisela simán megtenné. A házat mindenképpen magának akarja, ezért ő marad. Simon az, akinek mennie kell. Jenny majd úgy gondolja, ez így van rendjén, neki amúgy sem kell egy ilyen puccos ház. Jó az átlagos kis vityilló, valahol egy tó partján, az bőven elég.

Angelika abbahagyta a gépelést, Jenny hallotta, ahogy élénk beszélgetésbe elegyedik Brunóval, a két fiatal építész egyikével, majd elfordítják a vízcsapot, feltehetően azért, hogy újra megtöltsék a kávéfőző tartályát. A hangok ezt követően Simon irodájából jöttek, Angelikának tehát oda kellett irányítania Brunót, és most vélhetően a testnek oly kellemes érzést nyújtó fekete bőrkanapén ülnek. Jennynél jobban talán senki sem tudhatta, mennyire jó ott, különösen munkaidő után, amikor kettesben maradtak Simonnal.

Ekkor Kaspar Woronski lépett a fénymásolószobába, hóna alatt egy teli mappával. Ügyetlen fickó volt, mindig izzadságszagot árasztott, és a fekete haja úgy nézett ki, mintha fűnyíró futott volna át rajta. Lengyelországból származott, de tökéletesen beszélte a németet.

– Á – mondta, és látszott rajta, mennyire zavarban van. – Még nem érsz rá, ugye?

– Éppen befejeztem. Ha akarod, szívesen másolok neked.

– Köszönöm. De majd én magam megcsinálom.

Letette a mappát az asztalra, és kinyitotta. Jenny alaprajzokra, különböző oldalnézeti képekre, egy ultramodern épület homlokzati perspektívájára lett figyelmes. Utópisztikus, mint egy lebegő űrhajó.

– Ez a versenyre készül? – kérdezte.

Kaspar meglepetésében felkapta a fejét, mintha éppen most leplezték volna le.

– Öhm, igen…

Aha – szóval ezek nem Simon, hanem az ő tervei voltak. Gyorsan le akarta másolni őket, most, hogy a főnök nincs itt.

– Nagyon jól néz ki!

A fiatal építész elpirult örömében, valószínűleg a lányon kívül senki más nem dicsérte. Jennynek korábban is feltűnt már, hogy Kaspar bizony tehetséges fickó. Ötletei szokatlanok, már-már őrültnek nevezhetők voltak, de mindenesetre sosem unalmasak. Simon egyszer azt mondta, ebből a fiúból még lehet valami. Csak élne már normálisan, mint egy átlagember!

– Köszönöm – mondta Kaspar szerényen. – Ez egy kongresszusi terem terve. Úgy gondoltam, egy olyan városban, mint amilyen Berlin, jó volna repülni. Ha esetleg az oroszok sarokba szorítanának minket…

Mivel Lengyelországból jött, ez az állandó félelem az oroszoktól érthető volt.

– Nem hinném. Hiszen már Gorbi van hatalmon – nevetett Jenny.

Kaspar előre-hátra mozgatta lapos kezét, mintha háborgó vízen ringatózna.

– Az oroszoknál sosem lehet tudni…

– Ugyan! – Jenny leült a tervek mellé az asztalra, és figyelte, ahogy a férfi a nagy méretű tervrajzokat aprólékos gondossággal a fénymásolóba helyezi, miközben arcán feszült grimasz jelenik meg. Jenny látta, hogy az inge hátulján és a hóna alatt sötét foltok körvonalazódnak az izzadságtól.

– Jó modor – mondogatta mindig Simon. Valójában egészen másra gondolhatott. Egyfajta képességre, amelytől az ember mindig szimpatikusnak tűnik. Vagy hogy játszva elbűvölhet másokat, függetlenül attól, mit tett vagy nem tett. Egy bizonyos könnyedség, amit nem lehet megtanulni. Simon pedig igazán bővelkedett ezekben a képességekben. Brillírozott a vacsorapartikon, a nagy fogadásokon, a kiemelt ügyfelekkel az irodájában. Végtelenül sok embert ismert, és ezeket a kapcsolatokat ki is használta. A nagy megbízásokat soha nem a legjobb építész kapta, hanem az, aki ismert valakit, aki megint csak ismert valakit. Kaspar nem ismert senkit, és ha nem talál ki gyorsan valamit, akkor minden marad a régiben.

– Érdekel az építészet? – kérdezte hirtelen, kizökkentve Jennyt a gondolataiból.

– Persze. Különben nem lennék itt, nem igaz? – kuncogott, de közben elég hülyén érezte magát. Pedig nem azért volt ott, mert érdekelte az építészet, ezt Kaspar is jól tudta.

– Nincs kedved építészetet tanulni? – nézett rá a férfi figyelmes tekintettel. Mélykék szempár. Sötét szempillával keretezve.

– Neeem…

– Miért nem?

Mi ez, egy kihallgatás? Kissé idegesítő. És ezzel együtt ez a komoly arckifejezés… Mintha a diploma élet-halál kérdése lenne.

– Mert nincs érettségim.

– Azt bármikor megcsinálhatod.

Elhallgatott. Ugyan mit tudott ő a lakóközösségek szuper-intellektuális, hasissal és LSD-vel teletömött figuráiról? Nagyon magas polcra képzelték magukat, csak azért, mert az egyik suliból estek ki a másik után, munkanélküli segélyen éltek, és állandóan a mocskos kapitalistákról meg a kizsákmányolt proletariátusról beszéltek. Nem csoda, hogy a tizenegyedik osztály után Jenny is otthagyta az iskolát, és inkább a banki képzést választotta.

– De én nem akarom – mondta végül.

Kaspar bólintott. Elfogadta a lány válaszát, még úgy is, hogy vélhetően nem igazán volt érthető a férfi számára. Egy ideig szótlanul dolgozott a fénymásoló mellett. Jenny úgy döntött, átmegy Simon irodájába, és elpakolja a másolatokat.

– Kár – mondta, miközben a lány felugrott az asztaltól. – Mindig azt hittem, sokkal többet tudnál kezdeni az életeddel, mint… – Itt szünetet tartott, érezte, most már vékony jégen táncol. Jenny az ajtóban állt, keze a kilincsen pihent, amikor mégiscsak kimondta: – …mint hogy a főnök szeretője legyél.

A lány dühösen bámult rá, legszívesebben felpofozta volna.

– Jobban tennéd, ha a magad dolgával törődnél, Kaspar Woronski! – fintorgott, és kisietett a másolószobából. Micsoda egy idióta! Ha ezt elmondaná Simonnak, Kaspar már pakolhatná is a cuccait. Kirúgnák. Száz százalék.

Jenny megállt, nagy levegőt vett, és elgondolkodott. Nem, nem említi meg Simonnak. Valójában bátor dolog volt Kaspar részéről, hogy a szemébe merte mondani. A fiatal építész egyáltalán nem idióta. Tudta, mit kockáztat. Lehet, hogy belezúgott volna a lányba? Te jóisten, már csak ez hiányozna!

Ahogy belépett Simon irodájába, Angelika és Bruno hirtelen elhallgatott. Szorosan egymás mellett ültek a fekete bőrkanapén, és gyorsan a kávésbögréjükért nyúltak, ami eddig érintetlenül állt az üvegasztalon.

– A kávéfőző a társalgóban nem működik – magyarázta Angelika egy kollégához illő mosollyal az arcán. – Ezért jöttünk ide. Nem zavarunk, ugye?

Jenny élvezte a hatalmát, bár valójában sokszor feszélyezte is magát miatta. Mindketten tudták, hogy muszáj megbékélniük vele.

– Engem egyáltalán nem zavar… Csinálnál nekem is egy kávét, Geli?

– Persze. – Angelika felállt, a kávéfőzőhöz ment, amíg Jenny még egyszer átválogatta a másolatokat, borítékba tette őket, a borítékokra pedig ráragasztotta a megfelelő címeket. Bruno is felállt, biccentett Jennynek, és visszament az irodájába. Északról jött, sovány, hallgatag fickó volt, megbízhatóan dolgozott, és már régóta tetszett neki Angelika.

– Nincs túl sok tennivaló, ha a főnök szabadságon van – jegyezte meg Angelika, és addig hajtogatta az összekulcsolt ujjait, amíg azok megroppantak. Visszataszító egy hang.

Jenny vállat vont, és a kávéjáért nyúlt. Angelika tejet öntött bele… a szemét! Jól tudta, hogy Jenny feketén issza a kávét.

– Hamarosan te is szabadságra mész, ugye? – érdeklődött tovább Angelika.

Jenny bólintott.

– Hétfőn…

– Igen, így van. Kasparral és Brunóval mi tartjuk a frontot. Mész valahová?

– Persze. Az erkélyre. Tudod, arra a csodás helyre, ahol muskátlik virágoznak…

– Ó! Azt hittem, Portugáliába készülsz.

Simon Angelikával foglaltatta le a családi utat, Jenny háta mögött, titokban?

– Portugáliába? Ezt meg miből gondolod? Ott túl meleg van. És folyton halat esznek, nem az én világom.

Valaki kinyitotta a bejárati ajtót, és lépések hallatszottak a folyosón. Angelika sietve nyúlt Bruno és a saját kávéscsészéje után, de abban a pillanatban nyílt az iroda ajtaja. Simon lépett be rajta. Meglepetten vonta fel a szemöldökét.

– Jó reggelt, Strassner úr! – dadogta Angelika félénken. – Hát nem szabadulhat a munkától? A társalgóban elromlott a kávéfőző, úgyhogy csináltunk magunknak itt egy csészével…

Simon aznap világos nyári öltönyt viselt, amit Jenny még soha nem látott rajta. Drága szabás, tökéletes illeszkedés, bizonyára testre szabott. Már régóta nem vásárolt konfekciót.

– Minden rendben, Kammler kisasszony. Egy perc és már itt sem vagyok – mosolygott rá Jennyre, majd visszafordult a titkárnőjéhez. – Biztos sok a tennivalója, igaz?

– Természetesen. Kellemes nyaralást, jó pihenést kívánok! – fordult sietve Angelika a párnázott ajtó felé, és határozottan becsukta maga mögött. Aki itt hallgatózni akart, annak legalább olyan füllel kellett rendelkeznie, mint egy denevérnek. Simonnak minden bizonnyal megvolt rá az oka, miért szereltette be ezt az ajtót, gondolta Jenny. Ismerte a titkárnőjét.

Gondterhelten tette a táskáját az asztalra, átnézte a leveleket, és megpillantotta a borítékokat, amelyeket Jenny megcímzett és leragasztott.

– Csak beugrottam – tájékoztatta a lányt. – Meg fodrászhoz kell mennem, tudod…

Túlságosan jól ismerte a férfit. A zavart, szétszórt mozdulatokat, a bizonytalan mosolyt, ezt a sikertelen kísérletet, hogy elrejtsen előle valamit. Milyen furcsa! Az ügyfelekkel szemben minden helyzetben meg tudta őrizni a higgadtságát, derűs mosolyát, de amikor érzelmekről volt szó, ez sosem sikerült neki.

– Azt hittem, a döntésedről akarsz beszámolni – mondta Jenny határozott hangon.

A férfi visszatette a borítékokat az asztalra, hangosan kifújta a levegőt, és megköszörülte a torkát.

– Ultimátumot adtál – jegyezte meg ironikus, kissé fensőbbséges pillantást vetve rá.

– Így van.

Röviden felnevetett, ami inkább zavart köhögésnek hallatszott.

– Amibe én nem mehetek bele, drágám. Hiszen felnőttek vagyunk, és bármi is történik kettőnk között, az csakis saját elhatározásunkból alakulhat úgy.

– És mikor?

Feszültsége enyhült, azt gondolta, ezzel meg is győzte a lányt. Mosolyogva odalépett hozzá, hogy vigasztalón megölelje, de Jenny hátralépett.

– Mikor? De hiszen már megmondtam. A nyaralást követően. A karácsonyt Tenerifén töltjük, drágám. Csak mi ketten. És van egy csodálatos meglepetésem is a számodra.

Közelsége csábító volt. Olyan könnyű lenne most hagyni, hogy a férfi átölelje, hogy hozzá simuljon, érezni, ahogy a meleg keze végigsimítja a haját, a hátát. Férfias hangjából érezni lehetett a vágyakozást. De ő konokul kitartott. Talán Kaspar megjegyzése volt az oka, ki tudja? „Mindig azt hittem, sokkal többet tudnál kezdeni az életeddel, mint hogy a főnök szeretője legyél.” Na nem, nem lesz többé csupán a főnök szeretője. Ő nem az a fajta, akivel játszadozni lehet.

– Amikor visszajössz Portugáliából, én már nem leszek itt, Simon.

– Kérlek, Jenny, nem akarok jelenetet itt az irodában!

Úgy érezte, egyetlen pillanat alatt megutálta a férfit. „Nem akarok jelenetet…”, „Mindig győződj meg róla, hogy senki sem lát, amikor kiszállsz a kocsimból…”, „Semmilyen körülmények között ne hívj otthon, jó?”. Eleinte izgalmasnak találta és élvezte. De már egyáltalán nem.

– Ki csinál itt jelenetet? – suttogta Jenny. – Megmondom én neked egészen konkrétan: a döntés a tiéd.

Simon egy pillanatig úgy bámulta a lányt, mintha most látná először.

– Akkor két hét múlva találkozunk, Jenny. – Majd energikusan becsukta az aktatáskát, és szótlanul kiviharzott az irodából.

Jó, gondolta Jenny. Ez is egy válasz. Úgy érezte, most már legalább tudja, hányadán állnak. Hallotta, ahogy a bejárati ajtó becsapódik. Éles fájdalom hasított belé, és mint egy hatalmas, égő seb, úgy kezdett lüktetni a szíve a mellkasában. Sok mindenre gondolt. Most nem szabad sírnod! Semmilyen körülmények között! Egy pillanat múlva bejön Angelika, azzal a kíváncsi csillogással a szemében.

Jennynek volt gyakorlata abban, hogyan rejtse el a bánatát, elvégre gyerekkorában ezt már jól megtanulta. Azokban a lakásokban, amelyeken annak idején sokan osztoztak, szinte mindenki kedves volt hozzá, játszottak vele, enni adtak neki, sőt, időnként még a ruháit is rendbe rakták. Az anyja is ezt tette. De ott sírásnak nem volt helye. Végül is mindenkinek megvolt a maga gondja. Így hát összeszedte magát, és megpróbált egészen addig nyugalmat erőltetni magára, amíg pontban öt órakor el nem hagyta az irodát.

Vége, vége, vége… Mondta magában szinte ütemre, miközben a csúcsforgalomban lavírozott az autóval, közlekedési lámpáknál várakozott, és az elsuhanó embereket bámulta. Én akartam így. Mindent feltettem egy lapra, és vesztettem. Vesztettem, gondolta. Elveszítette Simont.

Nem tudta volna pontosan megmondani, hogyan jutott el a lakásáig, úgy tűnik, a piros Kadettje nélküle is hazatalál már. Kicsi, egyemeletes házak sorakoztak egymás mellett, kissé leromlott állapotban, az előkerteket benőtte a gaz. A legtöbb tulajdonos már jóval túl volt a hatvanon, és nem akart több pénzt fektetni a házába. A bérlők meg csak kitalálnak valamit, gondolták. Jennynek ez így is megfelelt, szerette a luxust, és a különböző szomszédjaival is kijött. Egyetemisták, egy török család, két meleg, ők minden egyes nap a konyha ablakpárkányán szellőztették az ágyneműt.

Fülledt volt a levegő odabent. Jenny kitárta az ablakokat, és az ágyára vetette magát. A párnákba fúrta az arcát, és végre sírni akart, de ehhez már túl késő volt. Már nem ment. Bénító nyugalom kerítette hatalmába, olyan zsibbadtság, mintha valaki gumikalapáccsal vágta volna fejbe.

De vajon miért akadt ki most ennyire? Hadd menjen csak Portugáliába a családjával! Ha visszajön, állítólag beadja a válókeresetet. Karácsony Tenerifén. Csak ők ketten és egy csodálatos meglepetés. Mi más lehetne, ha nem az eljegyzési gyűrű? Elképzelte a huncut mosolyát, az örömét, amikor kinyitja a csomagot, és felkiált az izgalomtól. Ahogy a férfi a karjába veszi, megcsókolja, és gyengéden ide-oda ringatja. Aztán amikor a gyengédség érzékiséggé alakul, amikor lassan levetkőzteti, nyelvével a bőrét érinti…

A hideg zuhany alatt újra visszatért a való életbe. Hogy ő mekkora egy hülye! Nyilvánvaló, a nyaralás után is jönnek majd az új kifogások. Beteg a gyerek. A felesége kúrára megy. Túl sok a tennivaló a munkahelyén, a nagymamája haldoklik…

Ennyi. Vége. Megvolt az esélye. Saját magát is becsapta. Nem is Simon volt az, akit szeretett, hanem egy kitalált figura, akit sajnos még mindig szeret.

Jenny kilépett a zuhany alól, megszárítkozott, felvette a pólóját és a bugyiját, majd lehuppant az ágyára, és kibámult az ablakon. Az utca túloldalán volt egy kis szabad terület. Gyerekek játszottak, anyukák ültek a padokon, idős emberek sétáltatták a kutyáikat. Ezek itt bükkfák volnának? Vagy tölgy? Hársfa? Nyárfa? Fogalma sem volt róla. Városi lány. Még a legfontosabb fafajtákat sem ismeri. Meg sok minden mást sem. Rozs, búza, árpa… Mi is van még? Korpa, köles – de az Afrikában terem. Gyökér…

Gyökér… Hol hallotta ezt a vicces szót? Mindenesetre már nagyon régen, még gyerekkorában. Gyökér. Az anyjával temetésre mentek, Frankfurt közelébe. Kaisersloh… Grafenstein… Königstein. Igen, Königstein, ez volt a hely neve. A temetőben esett az eső, a feketébe öltözött emberek kinyitották az ernyőiket. Piros, kék és sárga ernyők, tarka színfoltok a magas fák és a sok sírkő között. Később a nagyinál voltak, ahol rengeteg idegen társaságában együtt ültek az asztalnál, és süteményt ettek. Akkoriban még nem látott olyan házat, ahol igazi szőnyegek, függönyök és bútorok lettek volna, így alig mert felnézni.

– Nyárspolgári – mondta az anyja. – Láttad a horgolt terítőket? A telefonon meg bársonyterítő volt, arany szegéllyel. – Amikor Jenny megemlítette, hogy szerinte a zongora feletti kép gyönyörű, az anyja csak megvetően horkantott.

Jenny már nem is emlékezett a nagyanyja arcára. Kedves volt hozzá. És elmagyarázta neki, hogy a képen egy úriház látható. Aztán mindenféle dologról mesélt, amit Jenny már rég elfelejtett, csak erre a gyökérre emlékezett.

– Gyökér? Az mi? – kérdezett rá akkor.

– Répa, gyermekem – magyarázta a nagyanyja. – Fehérrépának is hívják.

A mamája aztán minél gyorsabban haza akart érni. Később Jenny kétszer is megkérdezte, hogy meglátogathatják-e Franziska nagymamát, de az anyja nem akarta.

Miután Jenny otthagyta az iskolát, és kiköltözött a közös lakásból, ahol az édesanyjával lakott, Corneliával is megszűnt a kapcsolata. Franziska nagymama is a feledés homályába merült. Jenny azt sem tudta, életben van-e még.

Talán nem lenne hülyeség kideríteni a telefonszámát. Ha van neki egyáltalán. Végül is közeli rokona volt, akár meg is látogathatná. El kéne tűnni innen egy időre. Simon asztalára csapni a felmondását, és elmenni Königsbergbe… Öhm, Königsteinbe. Kiszellőztetni a fejét. Felejteni. Tervezgetni. Elölről kezdeni.

Micsoda ostoba ötlet!, gondolta. Ha a nagyanyja egyáltalán él még, valószínűleg haragszik rá, amiért nem jelentkezett. Ez pedig sajnos teljesen jogos lenne.

Mégis a telefonért nyúlt, és a tudakozót tárcsázta.

– Egy számot szeretnék megtudni a Frankfurt melletti Königsteinből. Franziska… – Jézusom, mi is a nagymama vezetékneve? Kettler. Igen, igen. Mint ő maga és az anyja. – Franziska Kettler.

– Van egy F. Kettler. A Talstrasse 44. szám alatt – tájékoztatta a nő a vonal másik végén.

– Ő lesz az.

Jenny felírta a számot a körzetszámmal együtt, majd letette a telefont. Egy darabig csak ült a jegyzet előtt, kibámult az ablakon, és hallgatta a szomszédos ház előkertjében hangosan érvelő gyerekeket. Törökül vitatkoztak, így Jenny nem értette, miről beszélnek.

A mutatóujja hirtelen önálló életre kelt. Tárcsázott, újra tárcsázott…

Csörgés. Csörgés. Csörgés. Recsegés. A nagyinak üzenetrögzítője van. Ki gondolta volna? Vajon ő maga mondott rá valamit? A női hang egészen vidámnak hangzott, egyáltalán nem úgy, mintha egy idős nagymamához tartozna.

„Sajnos nem tudom személyesen fogadni a hívását. Kérem, a sípszó után adja meg a nevét és a telefonszámát, szívesen visszahívom.” Sípszó.

Jenny nagy levegőt vett.

– Itt…

De ebben a pillanatban megszólalt a bejárati csengő. Na szép, nem baj, mindjárt újra megpróbálja. Bosszúsan bújt bele a köntösébe, hanyagul végigsimított nedves haján, és az ajtóhoz ment.

Simon állt odakint egy bőrönddel a kezében.

– Hajléktalan vagyok, drágám. Befogadnál?

Franziska

1990. május

– A szövetkezeti boltba? – Franziska megfordult. Mögötte két húsz év körüli nő állt, az egyik nyugati farmert, a másik rövid, színes szoknyát viselt. Jól táplált hölgyek benyomását keltették némi vidékies derékkal, sminket láthatóan nem használtak.

– Hát, vásárolni. Ott hátul lehet. Vagy inkább az önkormányzatba akar menni?

De Franziska egyiket sem akarta, ő az úriház halljába vágyott. Onnan balra az étkezőbe juthatott az ember, ami mögött a nagyapja vadászszobája volt. Jobbra helyezkedtek el azok a helyiségek, amelyek közül az egyikben Mama is lakott. Szép, színes tapétával és a biedermeier bútorokkal berendezve.

A két fiatal nő kíváncsian, kissé gyanakodva nézett rá.

Rájött, hogy mondania kellene valamit.

– Nem, nem az önkormányzatba akarok menni…

– Most úgyis zárva van – tájékoztatta a két nő egyike.

És tényleg, a bejárati ajtó mellett ott lógott a tábla: „Dranitz önkormányzati hivatala. Nyitvatartás: kedden és csütörtökön 9 és 12 óra között.”

– De a szövetkezeti bolt nyitva van?

– Hát persze.

– Köszönöm. – Franziska a kocsihoz ment a táskájáért és a pénztárcájáért. Amikor visszatért, a két nő éppen az épületet kerülte meg balról. Az egyikük felé fordította a fejét, és mondott valamit a társának.

Talán megsejtették, hogy kicsoda? Okosabb lett volna azt mondani, hogy csak átutazóban van, és gyorsan szeretne valamit vásárolni. Szövetkezeti bolt – ez valamiféle szupermarket lehet itt Keleten. Régebben Nyugaton is léteztek ilyenek. A hatvanas években az emberek odaát is olyan boltokban vásároltak, amelyek egy szövetkezethez tartoztak. Mint a Raiffeisen. De az Aldi és a Tengelmann hamarosan felvásárolta az összes ilyen nyugati üzletet.

A ház mellett régen még nem volt ösvény. Akkoriban, amikor még állt a gyönyörű veranda, tőle balra és jobbra is szépséges fedett teraszok terültek el. Nyáron oda ültek a borostyán és a vadszőlő alá reggelizni, vagy itt kávéztak, amikor vendégek érkeztek. Most törött téglák és törmelékek terítettek be mindent, a területet pedig félig már benőtte a fű. A szövetkezeti boltot az úriház egykori szalonjában rendezték be. Régebben itt látták vendégül a vadásztársaságot, és itt tartották a nagy családi ünnepségeket. A nagyszüleik aranylakodalmát. A bátyja, Jobst esküvőjét. Az eljegyzésüket. Ó, és a gyönyörű karácsonyi ünnepségeket, amelyeket a személyzettel együtt ünnepelték a karácsonyfa alatt.

A kertbe vezető széles kétszárnyú ajtó már nem létezett, a bejáratot befalazták, és egy masszív fémajtót szereltek a helyére. Mellette egy kis kirakatot alakítottak ki, ahol poros konzervdobozok voltak felhalmozva. Franziska pillantása egy meglehetősen megfakult műrózsacsokorra esett, valamint egy „Friss májas hurka” feliratú hirdetőtáblára.

Kitárta az ajtót, amely megnyikordult a kőlépcső felett, de úgy tűnt, ez senkit nem érdekel. A csarnok látványa első pillanatra sokkolta. De nem is a falak mentén sorakozó szürke fémpolcok és nem is a kopott linóleumpadló, meg a csupasz falról lelógó lámpatestek miatt. Nem, a szoba mennyezetének látványa volt rá ilyen hatással. A gyönyörű stukkók szinte teljesen épen maradtak, csak néhány helyen hiányoztak apróbb díszítések. Az öt kör alakú virágfüzér még mindig látható volt. Akkoriban mindegyik közepén egy-egy csillár lógott. Az apja a három nagyobb darabot az 1930-as évek elején villamosította, a két kisebbet gyertyákkal szerelte fel. Ezek vajon hová tűntek?

A szövetkezeti bolt a szalonnak csupán a felét foglalta el, a másik felét egy deszkafallal választották le hátul, a fűtés télen fával vagy szénnel történt, amint arról a kis kályha tanúskodott. Franziska fogta az egyik drótkosarat, amelyre még a korábbi szövetkezeti időkből jól emlékezett, és lassan végigsétált a polcok mentén. A két fiatal nő a pénztárgép mellett állt, és a pénztárossal diskurált. A német nyelv északi változatát beszélték, amit Franziska ismerősnek talált, még akkor is, ha csak részben értette. Az úriházban az anyja ragaszkodott hozzá, hogy mindig az irodalmi németet beszéljék. Franziska azonban a cselédektől megtanulta az északon beszélt nyelvjárást is, és amikor a testvéreivel kiment, hogy a falusi gyerekekkel játsszon, könnyebben szót értett velük. Ám ennek már idestova hatvan éve…

Az áruválaszték hasonló volt, mint egy nagy diszkontban, talán nem olyan széles. Ott voltak az alapvető élelmiszerek, barna, kemény zacskókba csomagolva, italok koronás kupakkal ellátott üvegpalackokban, egy gyengén felszerelt húspult háromféle kolbásszal és egyfajta sajttal. Kenyér még akadt, de a zsemle már elfogyott. Az egyik sarokban három üveg Nutella és egy doboz Maggi levespor árválkodott. Tehát már nyugati áruk is kaphatók itt. A pénztárnál álló nő ötven körüli lehetett, telt testalkatú, két hatalmas mellel megáldva. Ülő típusnak nézett ki, aki csak akkor kel fel, amikor feltétlenül muszáj, és amikor energikus viselkedésével megmutathatja, ki a főnök. Beütötte a pénztárgépbe Franziska tételeit, és az összeget nyugati márkában kérte. Franziska bosszankodott egy sort, de nem akarta rögtön az elején magára haragítani a hölgyet, így szó nélkül fizetett.

– Rokonlátogatóba jött? – kíváncsiskodott a pénztáros.

Vigyázz, mit mondasz neki!, gondolta Franziska, és a magával hozott műanyag szatyorba pakolta az árut.

– Igen, Güstrow közelében él az egyik nagybátyám.

Ez még csak nem is volt hazugság, kivéve, hogy Bodo bácsit az oroszok lelőtték a háza küszöbén. De a birtoka Güstrow közelében volt, számos erdővel és egy tóval körülvéve.

– Güstrow, gyönyörű város… Igen, a nyugati emberek időről időre átjönnek ide. Néhányan meg innen mennek oda, mint például az orvosunk. De csak kevesen. Tudja, mi tősgyökeres dranitziak vagyunk – nevetett, és odaadta a visszajárót keleti márkában.

Franziska látta, hogy a két nő lopva oldalra pillant. Úgy tűnt, nem nagyon tetszik nekik a bögyös pénztárosnő akciója, de nem mertek szólni.

– Szép ház – jegyezte meg Franziska ártatlanul. – Az államé?

A pénztárosnő apró, szürke szemével egy pillanatig Franziskát nézte, majd kissé bizonytalanul válaszolt.

– Minden ilyen régi kacat az önkormányzathoz tartozik most. De már nem sokat ér. Régebben itt üzemelt az óvoda is, de mivel az ablakok már nem zárnak megfelelően, és a padló sem túl jó, most a téesznél vannak az új épületben.

Hüvelykujjával a háta mögé mutatott. Mezőgazdasági Termelőszövetkezet. Az út másik oldalán, feltehetőleg. Ahol régen a birtokhoz tartozó rétek és földek voltak? A tehénistálló és valamivel hátrébb a disznóól.

– Milyen kár! – mondta Franziska felfelé pillantva. – Ezt a gyönyörű stukkót tényleg meg kellene őrizni, nem igaz?

Úgy tűnt, a pénztáros mostanáig nemigen hallotta még a „stukkó” szót. Szemével követte Franziska tekintetét a mennyezet felé.

– Á, erre a mázolmányra gondol? – horkantott megvetően. – Nem kell senkinek. Különben is, ez az egész nagy kóceráj csak foglalja ott a helyet.

Franziska hallgatott, építészetről és esztétikáról vitatkozni ezzel a nővel az égvilágon semmi értelme nem volt. Az ő szemszögéből nézve talán még igaza is van.

– Az üvegekre betéti díj van. A kupakokat meg gyűjtjük. Csak azért mondom, hogy tudja…

– Á, igen? Ez milyen jó. Mi odaát Nyugaton tanulhatnánk pár dolgot maguktól – mosolygott rá Franziska kedvesen.

– Odaát sok mindent csak úgy kidobnak, mi?

Ekkor egy másik vásárló lépett a boltba. Franziska kinézett a nyitott bejárati ajtón. Ahol az egykori angol kert volt padokkal, gondozott bokrokkal és virágágyásokkal, ott most egy kis erdő fái emelkednek, a törzsek közül kivillant a csillogó tó vize. Amott hátul állt annak idején a zöldre festett csónakház, ahol a bátyja, Jobst titokban találkozott Brigittével, jóval az esküvőjük előtt, és ő maga is odalopakodott egyszer, izgatottan, hevesen dobogó szívvel, várakozón, kihasználva a fák és a bokrok takarását…

– A ház körüli föld is az önkormányzaté? – érdeklődött ártatlanul.

A pénztáros vonakodva felállt, hogy lemérjen kétszáz gramm májas hurkát az újonnan jött vásárlónak. Megvonta a vállát, rápillantott a vevőjére, aki ősz haját kendőbe kötötte. Franziska pisze kis orrot pillantott meg, valamint bozontos, fehér szemöldököt és ráncos öreg szájat.

– Minden az önkormányzaté, minden, ami az útnak ezen az oldalán van – tájékoztatta a nő Franziskát. – A tó is. A fiaink gyakran horgásznak ott, van benne angolna és ponty. Néha egy-egy csuka…

Akkoriban is ezt tették. Jobst és Heinrich kieveztek a csónakkal, abba dobták a horgászbotokat. Elfriede csak nyolcéves volt, nem engedték be a csónakba, végül aztán annyit siránkozott, hogy mégis mehetett velük. Néha tényleg egy kis szörnyeteg tudott lenni a húga. Mikor is halt meg? Már több mint negyven évvel ezelőtt…

– Akkor viszlát – mondta Franziska, és az ajtóhoz sétált.

– Viszlát. És jó szórakozást Güstrowban! – köszönt el a pénztáros.

Franziska megköszönte, és kilépett a szövetkezeti boltból. Odakint megállt, és az újonnan kialakított facsoporton keresztül a tó felé pillantott. Túlságosan is hívogató volt. Ahelyett, hogy az ösvényen visszament volna az autójához, átverekedte magát a sűrű bokrokon, cipőjét mohapárnába süllyesztette, érezte a gyöngyvirág és a korhadó fatörzsek gombaillatát. A tóhoz vezető út végtelenül hosszúnak tűnt ahhoz képest, amire emlékezett – akkoriban néhány perc alatt lesétált a réten át a partra. De akkor még fiatal volt, sportos, jó lovas és kitartó futó. Sajnos ebből mára már nem sok maradt.

A tó nem sokat változott – kékeszöld és enyhén fodrozódó vízfelülete most is ugyanúgy csillogott a napfényben. Egy csapat vadkacsa úszott körbe, bolyhos, világos színű fiókákat terelgetve. Hátrébb, ahol a nádas nőtt, Franziska egy szürke kócsagra lett figyelmes. Olyan mozdulatlanul állt a növények között, mintha gipszből készítették volna. Mintha keresne valamit, jobbra vándorolt a tekintete, de nem volt sok esélye, hogy egy halom korhadt deszkán kívül mást is találjon. Ám mintha állna valami ott, a sűrű, fehér virágbokrok között, úgy tűnt, egészen szilárd építmény, ha nem is zöldre mázolt. Kíváncsian közeledett felé, és rájött, hogy ez nem is a régi csónakház, hanem egy masszív, doboz formájú fészer, amelynek ajtaját lánccal és lakattal zárták le. Feltehetően csónakokat és halászfelszerelést tárolnak benne, mint ahogy korábban is. Csakhogy a régi csónakház sokkal nagyobb volt, és faragott fával díszítették, akár egy orosz dácsát. Volt benne öltözőhelyiség, egy fedett előtér, ami a mólóban folytatódott.

Franziska hirtelen elfáradt, és a part menti fűben keresett magának egy száraz helyet, ahová leülhet egy kicsit. Nem csoda, gondolta, hiszen hajnali öt óra óta fent volt, ráadásul reggeli nélkül. Az éjszakát egy hannoveri szállodában töltötte, de kora reggel még az előtt távozott, hogy a konyha kinyitott volna. Aztán a határátkeléssel járó izgalmak következtek, most pedig a régi ház látványa taglózza le. A sok emlék, az elhanyagolt értékek látványa, az értetlenség az értelmetlen pusztulás felett…

De hát pontosan ez az, amire vágytam, gondolta fáradtan. És továbbra is ez volt az, amit akart. Bármit is tettek ezzel az öreg házzal – ez az ő hazája, az ő otthona. Ezek a falak százharmincöt évig szolgálták a von Dranitz családot, végignéztek számos születést és halált, örömöt és a fájdalmat, szerelmet és gyűlöletet, itt szinte harapni lehet a történelmet, amely részben az övé is volt.

Franziska megpróbálta kinyitni a limonádés üveget, ami üvegnyitó nélkül nem volt egyszerű, végül egy körömreszelő segítségével sikerült. A sárgás folyadék hamarosan felhabzott az üveg szájánál. Pfff, de rémesen édes! Kekszet vett elő a csomagból. Így már nem tartotta olyan rossznak. Rágcsálva hunyorgott a napfényben fürdő tóra, amely ezüstösen csillogó felületével szélesen terült el előtte. Apró hullámok nyaldosták a partot, méhek zümmögtek, egy sirály lebegett a víz felett, felriasztva a kacsákat. A jelen és a múlt most egymásba ért.

Az itt élők nyugatnémet márkára és újra egységes Németországra vágytak, gondolta. Nyugati jólétre, kivire, banánra, ananászra. A múltban elkövetett hibák azonban nem merülhetnek feledésbe, és most mindent vissza kell adniuk, amit elloptak. A házat, a földet, a tavat, az erdőket…, mindent. De mindenekelőtt a házat. Igazából csak a házat akarta, a többi nem kellett neki.

– Hé! Maga, ott! – szólalt meg egy férfihang. – A szemetet vigye majd magával!

Franziska hirtelen összerándult, a hang annyira nyersen szólt.

Balra tőle egy férfi bukkant elő a fatörzsek közül, vigyorogva nézett rá. Vörös arccal, némi pocakkal megáldva, esetlenül cammogott felé gumicsizmában és szürke munkáskabátban. Valószínűleg a téeszből jöhetett. Franziska legalábbis úgy vélte, mert már messziről érezni lehetett rajta a tehénistálló szagát.

– Pospuscheit – mondta, ahogy a kezét nyújtotta, amely széles és kemény volt. Egy olyan gazda kemény tenyere, aki az egész életét munkával töltötte. – Gregor Pospuscheit. Én vagyok ennek a gyönyörű kis helynek a polgármestere. Ne vegye sértésnek, csak vicceltem! – Rendesen megszorította Franziska kezét, ám neki az arca sem rezdült. – Az előbb bent volt a szövetkezeti boltban – folytatta. – A feleségem mondta, ő most ott a pénztáros.

– Igen, így van – hagyta rá Franziska. Ha a pénztárosnő értesítette a férjét, akkor itt valaminek történnie kell.

– Kettler a nevem. Átutazóban vagyok. Nagyon szép a tó. Vannak csónakok is a fészerben?

– A horgászklubé, igen. Jobb, ha zárva tartjuk, tudja, sosem lehet tudni… – nevetett.

Nevetése azonban valahogy erőltetettnek, megjátszottnak, modorosnak hangzott, gondolta Franziska. Senki sem nevetett így azok közül, akiket ismert. Lehet, hogy azért, mert az embereket itt állandóan besúgók vették körül, és a félelem valahogy beléjük égett.

– Igen, nem árt óvatosnak lenni – vágta rá egyetértőn, nehogy megbántsa a férfit.

Pospuscheit erre belehunyorgott a napba, mélyen a homlokába húzta napellenzős sapkáját, és úgy tűnt, mintha elgondolkodna valamin. Egy idő után megkérdezte:

– Nincs véletlenül valami köze az uradalomhoz? Úgy értem, rokoni szálon.

Aha. Ettől tartott. Jól van, akkor játsszunk nyílt lapokkal! Előbb-utóbb úgyis meg kell tennie. A kérdés csak az, hogy vajon ez a Pospuscheit – micsoda név – a megfelelő személy, akivel beszélni lehet.

– Született von Dranitz vagyok.

Pospuscheit csak bólintott és hallgatott. Látta, hogy a gyanúja beigazolódik, és most azon törte a fejét, hogyan tovább.

Franziska érezte a férfi ingerültségét, mert annak orra többször is megrándult.

– Lám-lám – morogta végül, és elvigyorodott. – Kíváncsi volt, mi lett a birtokkal, mi? Nos, még mindig megvan minden. A földet megműveljük, tehenet és sertést tartunk, régebben baromfi is volt, de az túl sok munkát jelentett, ezért felhagytunk vele. És a ház is használatban van: óvoda, orvosi rendelő, önkormányzati hivatal, szövetkezeti bolt, és pár lakás is helyet kapott benne. A fenti részt bérbe adtuk néhány diáknak.

A férfi diadalittasan nézett rá, és ebből Franziska kiolvasta a félelmét. Az illető attól tarthatott, hogy a nőnek szándékában áll visszakövetelni a házat és a birtokot. Talán ezért kellett annyira hangsúlyozni, hogy az öreg ház zsúfolásig tele van.

– A felesége azt mondta, hogy az óvodát átköltöztették egy új épületbe.

A férfi rábámult. Mogorván. Szinte felháborodva. Valószínűleg gondolatban épp a lepcses szájú feleségét átkozta.

– És az orvosuk is elment Nyugatra…

Gregor Pospuscheit azonban csak legyintett egyet, majd felhorkant.

– Na és akkor mi van? Úgysem volt idevalósi. Nem mondhatnám, hogy túlságosan megsirattuk volna.

– A tető, úgy tűnik, beázik, ezért az emeletet sem lehet kiadni senkinek.

– Na igen, de néhány évvel ezelőtt még lehetett. – Úgy tűnt, mintha Pospuscheitot hidegen hagyná, hogy éppen rajtakapták egy füllentésen. Igazi hétpróbás gazember lehetett. – Most nem néz ki valami jól. A ház eléggé lepusztult állapotban van. De hát eljárt felette az idő, nem igaz? – Ezután megint úgy nevetett fel, ahogy csak az összeesküvésekben járatos keleti emberek tudtak.

Franziska kénytelen volt pontosítani.

– Százharmincöt év, hogy pontos legyek.

– Ilyen öreg lenne? – kiáltott fel egyszerre meghökkenve és elragadtatva. – Nos, akkor azt hiszem, rendesen kiszolgált. Az önkormányzat le akarja bontani, és egy új épületet kíván felhúzni a helyére.

Franziska érezte, hogy a szíve nagyot dobban. Lebontani? Tényleg azt mondta, hogy lebontani?

– Na de… Azt nem tehetik – hebegte fátyolos hangon. – A ház nagyon jó anyagból épült, simán kibírja akár az elkövetkező évszázadokat is, csupán néhány apró javítást kíván. Lebontani sokkal drágább lenne, mint felújítani.

Pospuscheit elégedetten vigyorgott, hogy így sikerült keresztbe tennie ennek az „arrogáns nyugati nőnek”. Megjátszott sajnálkozással vonta meg a vállát.

– Az nekünk nem számít. Uradalmak, kastélyok, és azok a pompás épületek, amelyeket a földbirtokosok a saját parasztjaik kárára emeltek… Na, ezek itt senkinek sem kellenek, érti? Ezek a maradványok olyan korokról tanúskodnak, amelyek felett szerencsére már eljárt az idő.

Franziska erre dühösen felállt, szembefordult a férfival, így alkalma nyílt észrevenni azt is, hogy az illető jó két fejjel magasabb nála. De ez most már teljesen mindegy.

– Negyven éve használják ezt a házat, teljesen ingyen.

– És akkor mi van? – vágott vissza a férfi bosszúsan. – Ez így volt helyes és olcsó. Végül is a parasztok verejtékes munkájával épült. Nekik meg ingyen kellett a feudális urakat szolgálni. Gondolom, ezt senki sem mondta maguknak ott Nyugaton. De mi itt jól tudjuk. Méghozzá az iskolában tanultuk.

Franziska döbbenten bámult rá. Miről beszél itt ez a fickó? Feudális urak? Azok a középkorban léteztek. A tizenkilencedik században a munkaerőt nagyon jól megfizették – de mindegy is, ezzel aztán kár leállni vitatkozni. A szocialista ideológia hatása alatt úgysem látja be soha, hogy téved.

– Na jó – engedett hát. – Ha így állunk, akkor bérelhetnék itt egy lakást? Talán az orvos lakását, az most üresen áll, ha minden igaz.

Eltartott egy pillanatig, amíg a férfi felfogta, hogy Franziska gyorsan témát váltott. Aztán megrázta a fejét.

– Nem, az sajnos nem fog menni.

– Miért nem? – vágott vissza Franziska.

– Miért nem? Azt hittem, nyilvánvaló: a ház rozoga, a tető beázik, a falak, mint a szivacs… Már meg is van az engedély a bontásra. Ide ugyan nem tudunk új bérlőt fogadni.

– Még akkor sem, ha az illető nyugatnémet márkában fizet?