GION NÁNDOR

Sortűz egy fekete bivalyért

GION NÁNDOR regényei 4.

Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Sorozatszerkesztő: Kurcz Ádám István
Korrektor: Tamás Judit
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence
Borítóterv: Keserü Piroska

© Gion Nándor jogörököse, 2021
© Napkút Kiadó, 2021

ISBN 978 615 6283 75 7

Támogatónk

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap

és a Magyar Művészeti Akadémia

támogatta.

I.

Elmúlt egy bitang rossz nyár, szerettük volna minél gyorsabban elfelejteni, mert azon a nyáron megöltek valakit, akit nagyon kedveltünk. Szép őszre vágytunk, hogy elfeledtesse velünk a halált meg az egyéb szomorú dolgokat, és az ősz szépnek is ígérkezett, mi örültünk neki, mert ekkor még nem tudhattuk, hogy éppen olyan rohadt lesz, mint a nyár, és hogy ismét meg fog halni valaki.

Pedig tényleg szépen kezdődött az ősz: érett a kukorica és a szőlő, Fodó tanár úréknak egészséges fiúgyermekük született, Burai J. átiratkozott a mi iskolánkba, Ácsi Lajos kora reggel, amikor még józan volt, kiült félmeztelenül az iskolaudvarra, a padlásfeljáró elé, élvezte a napsütést, miközben lassan kapadohányszínű lett a bőre; az emberek általában jókedvűeknek látszottak, a levegőben lustán és fehéren úszott az ökörnyál, a parókia hosszú falán üdén zöldellt a kőrózsa, iskolába menet letéptünk húsos leveléből, és még az órákon is a kellemesen savanyú kőrózsalevelet rágcsáltuk. Ezekben az első napokban jobbára csak lötyögtünk az iskolában, a tanítás még nem indult be igazából, és amikor beindult volna, megérkezett az Erőművész. Egyszóval minden a legnagyobb rendben volt, minden a kezünkre játszott, bár Hodonicki Oszkár jóval később azt bizonygatta, hogy a dolgok tulajdonképpen már ekkor kezdtek rosszra fordulni az Erőművész jövetelével, ettől lett olyan rohadt az ősz, de szerintem nem igaz. Hodonicki Oszkár különben sem tudott mindent a később történtekről, és az Erőművész jóformán semmiért sem okolható. Mellesleg a lehető legjobbkor érkezett.

Énekóránk lett volna, és mi utáltuk az énekórát, mivel nem szerettük az énektanárnőt, Novák tanárnőt, aki megecetesedett vénkisasszony volt, és leginkább harmonikával jött az órára; én személyesen a harmonikát is utáltam, különösen, ha Novák tanárnő játszott rajta, és még ki is rendelt bennünket egyenként az asztala elé, harmonikázott a fülünkbe, nekünk meg énekelni kellett. Hodonicki Oszkárnak, Virág Péternek, nekem, meg a Fenyvesi fiúknak többször is, mert Novák tanárnő mindig talált valami hibát; nagyon nem szeretett bennünket, amióta ki lettünk tiltva a Kultúrotthonból, így hát folyton leállt a harmonikával, és újra kezdette velünk a gajdolást, és az egész osztály rajtunk röhögött. Kissé fázva vártam ezt az énekórát is, majdnem biztos voltam benne, hogy megint énekelnem kell, de Novák tanárnő akkor nem tartott órát, helyette Fodó tanár úr, az osztályfőnökünk jött be az osztályba, közölte, hogy elmaradnak az órák, szedjük a cókmókunkat, sorakozzunk fel a téren, átmegyünk a Kultúrotthonba, mert egy erőművész érkezett, és ingyenes bemutatót tart nekünk, este pedig fellép a nagyközönség előtt. Megtapsoltuk Fodó tanár urat, ő pedig biztosított bennünket, hogy csodálatos dolgokat fogunk látni. Úgy beszélt az Erőművészről, mintha már régóta ismerné, azt hiszem, ismerte is.

– Mindenki bemehet a Kultúrotthonba? – kérdezte akkor Hodonicki Oszkár.

– Természetesen – mondta Fodó tanár úr. Aztán nyilván eszébe jutott, hogy néhányan ki vagyunk tiltva, és hozzátette: – Ma kivételesen mindenki bemehet.

– Rendes ember ez a Fodó tanár úr – magyarázta Virág Péter Burai J.-nek, aki még nem ismerhette Fodó tanár urat. Most iratkozott a mi iskolánkba. – Majd meglátod, hogy milyen rendes ember.

Közben összepakoltunk, és lelkendezve kivonultunk a térre, a Szentháromság-szobor elé. Szép nagy tér volt itt, az iskola, a Kudlik-féle vaskereskedés, az Andróczki-ház, a katolikus templom, a parókia és a Kultúrotthon vette körül. A Kultúrotthon azelőtt apácazárda volt, de a háború után kisöpörték onnan az apácákat, az épületet átalakították, csináltak ott színháztermet, könyvtárat, pingpongtermet és kuglipályát. Meg egy-egy kis lakást is elrekesztettek a gondnoknak és a Novák tanárnőnek, merthogy ő volt a Kultúrotthon igazgatója, szépen rendben tartott ott mindent, szabadidejében pedig művirágot csinált, rengeteg művirágot, és azzal kidíszítette a könyvtár és a színházterem falait. Hihetetlenül rondák voltak ezek a művirágok, az ember halottasházban érezte magát tőlük, de hát ezt is megszoktuk, csakhogy addigra Novák tanárnő néhányunkat kitiltott a Kultúrotthonból. Ez a téli szünidőben történt. A színházteremben ténferegtünk, velünk volt Kovács Pali is, aki akkor tanítóképzőbe járt, és most hazajött látogatóba. Felmentünk a színpadra, a kulisszák mögött megtaláltuk Novák tanárnő harmonikáját, azonkívül volt ott még egy hegedű és egy nagybőgő. Télen ugyanis tánciskolát szervezett Novák tanárnő, és a háromtagú zenekarban ő volt a harmonikás. Nézegettük a hangszereket, nekem leginkább a nagybőgő tetszett, Kovács Pali viszont a hegedűt vette kézbe, és azt állította, hogy tud játszani rajta. Álla alá szorította a hegedűt, és elkezdte fűrészelni. Borzalmasan játszott, ezt meg is mondtuk neki. Erre ő csak azért is be akarta bizonyítani, hogy tud hegedülni, pedig nem tudott. Ezt később maga is belátta, otthagyta a tanítóképzőt, és elment állatorvosnak, de akkor télen, ott a színpadon még bizonyítani akart. És végül is rázendített a Mennyből az angyalra. Erre mi hárman, Hodonicki Oszkár, Virág Péter meg én elkezdtünk énekelni. Következett a Csordapásztorok, a Fel nagy örömre és még néhány karácsonyi dal, majd ismét a Mennyből az angyal. Ehhez tudni kell, hogy a karácsony előtti napokban mi rendszeresen bejártunk három-négy utcát, minden házba bekopogtunk, és felkínáltuk az „angyali vigasságot”. Legtöbb helyen megengedték, hogy énekeljünk, és szentestén fizettek is nekünk. Szóval remekül tudtuk énekelni a karácsonyi dalokat, és remekül énekeltünk ott a színpadon is, a Fenyvesi fiúk, akik közben bejöttek a színházterembe, lelkesen biztattak bennünket a nézőtérről. Csakhogy beviharzott Novák tanárnő is, magánkívül volt, sikoltozott, felrohant hozzánk a színpadra, kitépte a hegedűt Kovács Pali kezéből, minket meg lehordott mindenfélének, figyelmeztetett, hogy ez itt többé nem apácazárda, nem a sötétség fellegvára, nem tűri, hogy a klerikális reakció szellemét felélesszük, az ilyen dolgokat énekeljük a tér másik oldalán, a templomban. Örök időre kitiltott bennünket a Kultúrotthonból, azzal elrohant, kezében a hegedűvel meg a vonóval. Kovács Pali nem nagyon izgatta magát, vigyorgott egész idő alatt, mi azonban nagyon elcsüggedtünk, és dühösek is voltunk. A színháztermet könnyen nélkülözni tudtuk volna, de a Kultúrotthonban volt a pingpongterem is, oda szívesen jártunk. Bár egy pillanatra már akkor felmerült bennem, hogy Novák tanárnő ötlete a templommal nem is olyan rossz, tudniillik Berecz plébános szintén csináltatott pingpongasztalt, ott is lehetett pingpongozni, ha az ember rendszeresen járt hittanra, sőt, amint kiderült, a pap általában jobb labdákat és ütőket szerzett be, de azért továbbra is dühös voltam, és ezért felajánlottam Fenyvesi Jánosnak a dugóhúzós bicskámat, ha megeszik egyet a Novák tanárnő művirágaiból. Tudtam, hogy elúszik a bicskám, a Fenyvesi fiúk fogadásból hajlandók voltak jóformán mindent megenni, egyszer végignéztem, amikor lerágták egy fiatal eperfa kérgét. Fenyvesi János szó nélkül odaballagott a falhoz, leemelt egy művirágot, és enni kezdte. Már majdnem megette az egészet, a virágnak csak a lila krepp-papírral bevont szára maradt, amikor visszajött Novák tanárnő, és majdnem elájult. Újból sikoltozott, és kitiltotta a Kultúrotthonból a Fenyvesi fiúkat is, feltehetőleg azért mind a kettőt, mert nagyon hasonlítottak egymásra, mindketten rettenetesen kövérek voltak, mellettük még Hodonicki Oszkár is szinte véznának látszott, nehezen lehetett megkülönböztetni a két testvért, Novák tanárnő tehát mindkettőt kitiltotta, nehogy felváltva továbbra is bejárjanak a Kultúrotthonba. Fenyvesi János a művirág lila szárát már a téren ette meg, és én ott adtam át neki a bicskámat a Szentháromság-szobor előtt.

Most megint ott álltunk, és én majdnem meghatódtam, hogy több mint fél év után ismét bemehetek a művirágos Kultúrotthonba. Osztályonként sorakoztunk fel, a tanárok is felvonultak, sőt közöttük volt még Fodó tanár úr felesége is, egy törékeny kis asszony, nagyon szép volt, egyáltalán nem látszott rajta, hogy két-három héttel azelőtt gyereket szült. Elkezdtek lassan beterelgetni bennünket a Kultúrotthonba. Izgatottan, de fegyelmezetten masíroztunk be, végigmentünk a hosszú folyosón, onnan a színházterembe. Az ajtóban Novák tanárnő állt, szigorúan felügyelt mindenre, és amikor a mi osztályunk odaért, felemelte a kezét, és már mutatott is rám meg a két Fenyvesire, de Fodó tanár úr odament hozzá, kedveskedve pusmogott neki valamit, erre leengedte a kezét, bebocsátott bennünket is, bár még haragosan és gyanakodva nézett utánunk. Ettől ismét feldühödtem, és odasúgtam Burai J.-nek:

– Vegyél le egy művirágot a falról.

– Miért? – kérdezte Burai J.

– Mert terád nem figyelnek – mondtam.

Burai J. nem értette, hogy miről van szó, zavartan körülnézett, aztán mégis ellopott egy égőpiros művirágot.

– Mit akarsz a művirággal? – kérdezte Szivel Sanyi, a temetőcsősz fia, aki szintén új fiú volt az osztályban, nem tudta, hogy mi bajom lehet Novák tanárnővel. – Ezek olyan borzalmasak, hogy még egy halott koporsójára sem tenném. Még egy öngyilkoséra sem.

– Lopjál te is egyet – mondtam neki. – Szükségem van rájuk.

Szivel Sanyi nem kérdezősködött tovább, úgyhogy mire elfoglaltam a helyem az egyik széken, már két művirág volt a kezemben, egy égőpiros és egy sötétkék. Hiányuk senkinek sem tűnt fel, rengeteg művirág díszelgett a falakon, legalább százzal több, mint a télen, amikor itt jártam. De kettőt a kezemben tartottam. Ünnepélyesen odanyújtottam őket a Fenyvesi fiúknak. Bólintottak, átvették tőlem, megnézegették, a kék és piros szirmokról lefújták a port, aztán szép tempósan enni kezdték a művirágokat. Kezdetben csak a közelben ülők figyeltek fel, elröhögték magukat, mire mások is arra fordultak, egyre hangosabb lett a röhögés, végül már a fél terem a Fenyvesiéket nézte igencsak vidám hangulatban. Novák tanárnő az ajtóból villogott felénk, lábujjhegyre állt, de nem láthatott semmit, mert az előttünk levő sorokban is felállt mindenki, hogy jobban lássák a Fenyvesi fiúkat, akik csendesen bekebelezték a két művirágot.

– Nem is olyan rossz – mondta Fenyvesi Jóska. – Szerintem Novák tanárnő kovásszal keményíti a szirmokat.

Most már harsogva röhögött a fél terem, de ekkor a gondnok hármat csöngetett, mindenki visszaült a helyére, elcsendesedtünk, és vártuk az Erőművészt.

Szétnyílt a függöny, kigyulladtak a villanyok a színpadon, és becammogott az Erőművész. Lassan, lomhán járt, mint egy ló, és olyan erősnek is látszott. Fehér nadrág és csíkos atlétatrikó volt rajta, hatalmas izmai voltak, még a nyakán is vastag izmok dudorodtak. A színpad közepére állt, meghajolt, mi pedig megtapsoltuk. Ekkor bejött a színpadra egy girhes alak, aki amolyan vékonyan és görbén, szinte teljesen felszívódott az Erőművész mellett, és ő is meghajolt. Őt nem tapsoltuk meg, mert nem tudtuk, hogy mit akar, meg egyébként sem néztünk ki belőle semmi jót. Piszkossárga öltöny lötyögött rajta, és az arca is piszkossárga volt, mintha beteg lenne. Ácsi Lajos később azt mondta, hogy őt az első pillanattól fogva beteg lótetűre emlékeztette. Aztán megszólalt az a ványadt pasas, és azt mondta, hogy ő az Erőművész segédje, majd pedig bemutatta az Erőművészt. Azt mondta, hogy Kovalik Bálintnak hívják az Erőművészt, de Lánctépőnek is szokták nevezni, mert hihetetlen erő lakozik benne, tulajdonképpen ő a legerősebb ember a világon, olyasmiket művel, amire senki más nem képes, és hogy erről hamarosan meg fogunk győződni. Beszélt, beszélt, az Erőművész közben a karizmait ugráltatta, de aztán ráunt, és nem csinált semmit, a segédje viszont még mindig beszélt, holott már mi is untuk nagyon, és egyáltalán nem tudtuk a szívünkbe zárni.

Végre befogta a száját, és eltűnt a színpadról. Az Erőművész egyedül maradt, még mindig csak állt és nem csinált semmit, és mintha kezdett volna elkedvetlenedni. Szerencsére csakhamar visszatért a segédje, és hozott egy rövid vasrudat. Felmutatta felénk, olyan háromujjnyi vastag volt, aztán a tanári kar felé nyújtotta a vasrudat. A tanári kar az első sorban ült, Fodó tanár úr felkelt, elvette a vasrudat, megpróbálta meghajlítani, persze sikertelenül. Továbbadta Novák tanárnőnek, az meg átadta Fodó tanár úr feleségének, aki visszaadta a piszkossárga emberkének, aki végül átnyújtotta az Erőművésznek. Az Erőművész megragadta a vasrúd két végét, mély lélegzetet vett, aztán hajlítani kezdte a vasat, szabályos U betűt csinált belőle, és még az arca is alig pirosodott ki. Megtapsoltuk az Erőművészt, ő meg ismét mély lélegzetet vett, és csinált egy O betűt a vasrúdból, mi pedig ismét megtapsoltuk. Ez már valami volt, nem csak izommutogatás. Kezdett tetszeni nekünk az Erőművész. Csak Szivel Sanyi jegyezte meg ajkbiggyesztve:

– Elég puha vasból lehet az a rúd.

– Fodó tanár úr megvizsgálta – mondtam.

– Az nem jelent semmit – mondta Szivel Sanyi.

– Hülye vagy – torkoltam le, és éreztem, hogy ezt a fiút nem fogjuk túl gyorsan megkedvelni.

A színpadról közben eltűnt a megnyomorított vasrúd, és előkerült egy láncdarab, vagy fél méter hosszú lehetett. A segéd a láncot is odaadta Fodó tanár úrnak, és miután a tanári kar megvizsgálta és rendben levőnek találta, eljutott az Erőművészhez. Az Erőművész ekkor a két keze fejére csavarta a lánc végeit, nagyot sóhajtott, szétrántotta a kezét, és a lánc kettészakadt. Igazi lánctépést láttunk, még lelkesebben tapsoltunk, pedig a java még csak ezután következett. A segéd hozott egy hosszabb és vastagabb láncot, amelynek egyik végén erős kampó lógott. Amíg Fodó tanár úrék ezt a láncot is megvizsgálták, az Erőművész levette trikóját, hogy lássuk: nincs alatta semmi, csak a csupasz bőre. Félmeztelenül állt a színpad közepén, a bőre halványrózsaszín volt, mint a szopós malacoké, és az izmai majd szétrepesztették. Szánalmas segédje most odaállt mellé, az Erőművész kifújta tüdejéből a levegőt, behorpasztotta a mellét, a segéd pedig rákapcsolta mellkasára a láncot, és gyorsan elkotródott. Most vett csak igazán mély lélegzetet az Erőművész: duzzadt, duzzadt a mellkasa, kerek lett, mint a hordó, ekkor éles csattanás hallatszott, elszakadt és a padlóra hullott a lánc. Gyönyörű volt. Néhányan felugráltunk, és elismerően kiabáltunk az Erőművész felé. Ő fel-alá sétált a színpadon, nagyokat szusszantott, hátán és a vállán vörös csíkot hagyott a lánc. Mikor kiszuszogta magát, megint behorpasztotta a mellét, és most két kampós láncot tekertetett a mellkasára. Síri csöndben figyeltünk, és nagyon szurkoltunk. De most már nem ment olyan simán a dolog. Szedte a levegőt az Erőművész, felfújta magát, mint a bakpulyka, a láncok a húsába mélyedtek, de nem szakadtak el. Erre pihenőt tartott, és dünnyögött valamit a segédjének, mire az elővett a zsebéből két kis faéket. Felmutatta őket, aztán az ékeket a láncok alá dugta az Erőművész hátán. És ekkor újra kezdődött az erőlködés, erőlködtünk valamennyien, szerettünk volna segíteni az Erőművésznek, akinek most már céklavörös volt a feje. És végre elszakadtak azok az átok láncok. Egyszerre szakadt el mind a kettő, az egyik csörögve lerepült a tanárok lába elé. A nézőtéren mindenki felállt, és úgy tapsolt.

Az Erőművész rózsaszín bőre csíkos volt, mint a levetett atlétatrikó, meghajolt néhányszor, aztán kihátrált a színpadról.

Ott maradt viszont a cingár segédje gyűrött sárga ruhájában, csöndet kért, majd közölte, hogy ennyit szántak bemutatóul, lelkünkre kötötte, hogy meséljük el mindenkinek, mit láttunk, estére ennél is gazdagabb programmal lépnek fel, és hogy a jegyeket a Kultúrotthon pénztáránál lehet kapni.

Elégedetten sodródtunk kifelé, és én megkérdeztem Szivel Sanyitól:

– Még mindig azt hiszed, hogy puha volt az a vasrúd?

– Még mindig – mondta.

– És a láncok?

– A láncok – legyintett gúnyosan Szivel Sanyi. – A mi kutyaláncunkat biztosan nem szakítaná el. Pedig vékonyabb, mint ezek a láncok.

Válaszolnom sem kellett, mert a többiek mindjárt lehurrogták, különösen Burai J. és a Fenyvesi fiúk, akik már arról kezdtek beszélni, hogy maguk is erőművészek lesznek, és ezen, nem tudom miért, össze is veszett a két testvér, de a nagy tolongásban nem tudtak egymásnak esni.

Három napig maradt az Erőművész a Kultúrotthonban, minden este telt ház előtt lépett fel, igen gazdag programmal. Kanegér, a cigány ócskavasas azt mesélte, hogy hatalmas súlyokat is emelgetett az Erőművész, meg egyszerre négy láncot elszakított, sőt a fogával is eltépte a láncokat. Lehet, hogy ez nem volt mind igaz, Kanegér szeretett nagyokat mondani, de biztos, hogy gazdag volt a program, mert mindenki elismerően szólt róla, kétségtelen, hogy az Erőművész derekasan helytállt az alatt a három nap alatt.

Viszont alaposan elképedtünk, amikor megtudtuk, hogy a negyedik napon nemcsak az Erőművész tűnt el, hanem Fodó tanár úr felesége is. Ezt azért nem vártuk az Erőművésztől. Igaz, akkor is inkább az asszonyt szidtuk, amiért magára hagyta Fodó tanár urat a csecsemővel, aki éktelenül bömbölt, hallhatta az egész iskola, mert Fodó tanár úrék lakása az iskolaépületben volt. Bognár Arankát küldtük be a lakásba, hogy tegye rendbe a kisbabát, és ő szívesen vállalkozott is rá, értett az ilyesmihez, volt vagy három-négy kisebb testvére, azokat is többnyire ő pátyolgatta, kezelésbe vette hát Fodó tanár úr gyerekét: tisztába tette, megetette, megitatta, a kisbaba már nem bömbölt. Fodó tanár úr pedig berúgott, és a VII. C-ben felpofozta a fél osztályt, de aztán kialudta magát, és ebéd után meg este békésen sakkozgatott Ácsi Lajossal az iskolaudvaron. Csak óvatosan iszogatott, mert Ácsi Lajos mellett nem lehetett nem inni, de Fodó tanár úr vigyázott magára, bár nyilvánvalóan bánatosabb volt, mint régebben.

Igen ám, csakhogy gyorsan kiderült, hogy Fodó tanár úr felesége nem az Erőművésszel szökött el. Hanem a segédjével, a Girhes Lótetűvel. Ezen aztán mélységesen felháborodtunk, és egyáltalán nem értettük a dolgot. Nagyon, nagyon sajnáltuk Fodó tanár urat. Ő meg elkezdett versenyt inni Ácsi Lajossal, napokig egyfolytában pocsolyarészeg volt, sorra veszítette el a sakkpartikat, és szomorú volt, mint egy kivert kutya. Szerencsére a kisbaba körül minden rendben volt, Arankának Novák tanárnő is segédkezett, habár Fodó tanár úr ettől egyáltalán nem vigasztalódott meg, egyre bánatosabb lett, és nekem tulajdonképpen ekkor támadtak rossz sejtelmeim, ekkor éreztem meg először, hogy az ősz is éppen olyan rohadtul alakulhat, mint az elmúlt nyár. De ezért egy pillanatig sem az Erőművészt okoltam.

II.

Általában a folyó és a temetőfal között húzódó gáton mentünk az iskolába, meg erre jöttünk hazafelé is, mert ez volt a legrövidebb út. Időnként azonban, ha úgy éreztük, hogy rosszul alakulhatnak a dolgok körülöttünk, egy kis kerülővel a temetőn keresztül mentünk, és útba ejtettük a Hofanesz kislányok sírját. Márpedig a dolgok igen rosszul kezdtek alakulni. Hétfőn reggel Virág Péter lesújtva közölte velünk:

– Fodó tanár úr az éjjel megint istentelenül belegelt.

– Honnan tudod? – kérdeztük.

– Aranka mesélte. Azt mondja, hogy már sakkozás közben belegelt, egymás után elvesztett vagy harminc partit, még egy döntetlent sem tudott kicsikarni Ácsi Lajostól. Ettől nagyon bánatos lett, a lakásban is folytatta az ivást, aztán a kisbaba felsírt valamikor éjfél körül, mire Fodó tanár úr énekelni kezdett, nagyon hangosan és hamisan, úgyhogy átjött hozzá Berecz plébános meg Novák tanárnő is, hogy lecsöndesítsék, de Fodó tanár úr nem volt hajlandó elhallgatni. Követelte, hogy Novák tanárnő harmonikázzon neki, amire viszont az nem volt hajlandó, még jó, hogy közben a kisbaba elaludt, és akkor elhallgatott Fodó tanár úr is. De állítólag virrasztott egész éjjel, és nagyon bánatos volt.

– Ma reggel is bánatos lesz – mondtam.

– Meg kellene ölni azt a nyavalyás trógert, az Erőművész segédjét – mondta Hodonicki Oszkár. – Akkor visszajönne Fodó tanár úr felesége.

– Ki tudja, hol járnak már azok – mondta Burai J.

– Az emberek azt mesélik, hogy az asszony is fellép a színpadon – mondta Virág Péter. – Ő adogatja a láncokat az Erőművésznek… tornaruhában lép fel.

– Nem hiszem – mondta Burai J. felháborodva.

– Így mesélik az emberek – mondta Virág Péter. – Meztelen combbal járkál a színpadon.

– És mindezt a miatt az ocsmány tróger miatt csinálja – szörnyülködött Hodonicki Oszkár. – Szegény Fodó tanár úr! Nem csodálom, hogy leissza magát.

– Ma nálunk tartja az első óráját – mondta Virág Péter. – Félek, hogy meggyűlik vele a bajunk.

– Rendben van – mondtam. – Indulás. A temetőn keresztül megyünk.

– Miért a temetőn keresztül? – kérdezte Burai J.

– Majd meglátod.

Burai J. nemrégen költözött a mi utcánkba, és még nem hallott a Hofanesz kislányok sírjáról. Az elmúlt nyáron beszélte rá az anyját, hogy költözzenek ide, akkor, amikor még nem tudtuk, hogy milyen rohadtul fog végződni a nyár. Aztán mégis itt maradtak, amivel egyrészt jól jártak, mert itt a falu szélén sokkal olcsóbban bérelhettek házat, mint a mozi környékén, ahol korábban laktak.

Mentünk hát a temetőbe. Átmásztunk a temetőfalon, és indultunk a Hofanesz kislányok sírja felé. Ez egy lapos családi kripta volt a főbejárat és a temetőcsősz háza közelében. Terméskőből készítették a tetejét, a terméskőbe fehér márványlapot ágyaztak, ebbe egy kis díszes keresztet, és hat nevet véstek a következő sorrendben:

Hofanesz Paula – 1941, élt fél évet
Hofanesz Angéla – 1942, élt 27 napot
Hofanesz Blanka – 1943, élt 42 napot
Hofanesz Noémi – 1944, élt 4 hónapot
Hofanesz János – 1914 †
Hofanesz (szül. Vécsey) Etelka – 1922 †

Sírkő nem volt, az egész kripta alig emelkedett ki a földből, mindkét oldalára egy-egy gömbakácot ültettek valamikor, de a fák koronáját nem nyesegették rendszeresen, úgyhogy nem lettek gömb alakúak, göcsörtös ágaik szerteszét meredeztek, és ettől valahogy nagyon elhagyatott és szomorú fáknak látszottak. Tulajdonképpen ezek a kétségbeesett gömbakácok hívták fel a figyelmünket a Hofanesz család sírboltjára, aztán elolvastuk a furcsa neveket, és őszintén sajnáltuk, hogy a négy kislány olyan korán meghalt, és sajnáltuk a szüleiket is, akik bizonyára élnek még, bár lehet, hogy meghaltak, és máshol temették el őket, mivel a mi falunkban nem ismertünk senkit, akit Hofanesznek hívtak volna, vagy aki Paula, Angéla, Blanka, vagy Noémi nevet adott volna a gyerekeinek. Többször is elmentünk a sírhoz, és egyszer csak valaki közülünk észrevette, hogy ha őszintén sajnálkozunk a szegény Hofanesz családon, jobbra fordulnak a dolgaink: az ideges emberek megnyugszanak körülöttünk, az iskolában megússzuk a legnehezebb órákat, otthon kevesebbet okvetetlenkednek velünk, teljesül egy-két kívánságunk, meg ilyesmi. Nem tudom, hogy ki mennyire hitt ebben az egészben, mindenesetre érdemesnek tartottuk időnként elzarándokolni a Hofanesz kislányok sírjához, hiszen Berecz plébános is a hittanórákon éppen elégszer szavalt a könyörületességről és az együttérzésről, nem beszélve Borus Lizáról, Kanegér feleségéről, aki halottak napján reggeltől estig a temetőkapunál koldult, és állandóan azt hajtogatta, hogy boldog lesz az, aki őszintén sajnálkozik a boldogtalanokon. Márpedig Borus Liza éppen elég rossz hírű volt ahhoz, hogy higgyünk neki, azt mesélték róla, hogy varázserővel rendelkezik, nem szabad előtte nevetni, mert akkor megszámolja az ember fogait, és aztán már hatalmába kerítette. Állítólag Borus Liza volt a ludas abban is, hogy az öreg Bangónak, a régi temetőcsősznek halála előtt kihullott minden foga. Ezt is csak félig-meddig hittük, de azért eljárogattunk a Hofanesz-kriptához, főleg iskolába menet, merthogy nyáron feléje sem néztünk a temetőnek, akkor állandóan a folyó mellett lógtunk, ami lehet, hogy hiba volt, lehet, hogy Gergiánt, a vadőrt sem lőtték volna agyon, ha egyszer-kétszer nyáron is elmegyünk a temetőbe.