David Epstein

Sokoldalúság

Miért tarolnak a generalisták
specializált világunkban?

részlet

A fordítás alapja:
David Epstein: Range – Why Generalists Triumph in a Specialized World

Copyright © David Epstein, 2019

Fordította: © Kenyeres Anna, 2021

Szerkesztette: Greff András
Borítóterv: Kovács Péter
A borítógrafika forrása: Shutterstock
Művész: Semesta Studio

HVG Könyvek
Kiadóvezető: Budaházy Árpád
Felelős szerkesztő: Dufka Hajnalka
www.hvgkonyvek.hu

ISBN 978 963 565 192 4

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Budapest, 2021
Felelős kiadó: Szauer Péter

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Elizabethnek –
és bárkinek, akit ugyanígy hívnak

„És egyáltalában nem foglalkozott külön a gazdaság egyetlen ágával sem. Mindig a birtoka, a maga egészében állott előtte, nem pedig annak egy-egy része… És Nikolaj gazdasága a legfényesebb eredményekkel dicsekedhetett.”

Lev Nyikolajevics Tolsztoj: Háború és béke (Vojna i mir)1

„Nem létezik mindentudó eszköz. Nincs olyan tolvajkulcs, amely minden ajtót kinyit.”

Arnold Toynbee: A Study of History
(Tanulmány a történelemről)2

Bevezetés
Roger és Tiger

Kezdjük néhány történettel a sport világából! Az első alighanem sokaknak ismerős lesz.

Az apa tudta, hogy fia más, mint a többi gyerek. Hat hónapos csecsemőként állva egyensúlyozott apja tenyerén, aki így hordozta körbe a házban.1 Hét hónaposan a kezébe adtak egy golfütőt, hogy elszórakozzon vele, és attól kezdve mindenhová magával vonszolta. Tíz hónaposan kimászott az etetőszékéből, a garázsba ment, és méretre szabott ütőjével a golfozók mozdulatait utánozta. Mivel beszélni még nem tudott, apja rajzokat készített, hogy megmutassa a helyes ütőfogást. „Nehéz megtanítani egy gyereket golfozni, aki még olyan kicsi, hogy beszélni sem tud” – jegyezte meg később az apa.2

Kétéves korában, amikor egy átlagos gyermek az Egyesült Államok Járványügyi és Betegségmegelőzési Központjának (Center for Disease Control, CDC) fejlődési mérföldköveket felsoroló listája szerint képessé válik „elrúgni egy labdát” és „lábujjhegyen állni”, a kisfiú már országos tévéadásban ütötte el a golflabdát az ámuldozó Bob Hope mellett. Az ütő a válláig ért. Ugyanebben az évben indult első versenyén, és a tíz év alattiak kategóriájában első helyezést ért el.

Nem vesztegette az idejét: háromévesen azt gyakorolta, hogyan kell kiszabadítani a labdát a „homokgödöjből”, apja pedig gondosan megtervezte a jövőjét. Tudta, hogy a fia erre született, és az ő feladata, hogy egyengesse az útját. Gondoljunk csak bele: ha mi ennyire biztosak lennénk abban, hogy milyen irányba kell haladnunk, talán mi is felkészítenénk hároméves gyermekünket a kikerülhetetlen médiaszereplésekre, ahol szembe kell néznie a hírekre szomjazó újságírók hadával. Eljátszották, hogy az apa a riporter, és megtanította a fiút, hogyan adjon tömör válaszokat, amelyek semmivel sem árulnak el többet, mint ami a kérdés alapján okvetlenül szükséges. Abban az évben egy kaliforniai pályán kilenc lyukat 48 ütésből teljesített, tizenegy ütéssel megelőzve ellenfelét.

Négyéves korában apja reggel kilenckor nyugodt szívvel ott hagyhatta a golfpályán, nyolc óra múlva érte ment, és a gyermek ez idő alatt néha még pénzt is keresett, ha akadtak olyan palimadarak, akik nem hitték el, hogy ki fognak kapni tőle.

A fiú tízéves korában győzte le először az apját. Az apa nem bánta, mert tudta, hogy a fia egyedülálló tehetség, és ő a legalkalmasabb rá, hogy felkészítse. Hiszen maga is kiemelkedő sportoló lett, holott minden körülmény ellene dolgozott. Annak idején ő volt az egyetlen fekete baseballjátékos az egész főiskolai ligában. Értett az emberekhez, és tudta, mi a fegyelem: szociológiából szerzett diplomát, Vietnámban pedig a zöldsapkás alakulatnál szolgált. Később pszichológiai hadviselést oktatott katonanövendékeknek. Első házasságából született három gyermekének nem adott meg mindent, amit lehetett volna – most úgy érezte, kapott egy második esélyt. Minden a tervek szerint alakult.

Mire a fiú bejutott a Stanfordi Egyetemre, már hírességnek számított, apja pedig hamarosan a jelentőségéről nyilatkozott. Azt állította, hogy gyermeke nagyobb hatással lesz a világra, mint Nelson Mandela, Gandhi vagy akár Buddha. „Szélesebb tömegeket szólíthat meg, mint bármelyikük. Hidat képez a Kelet és a Nyugat között – jelentette ki. – Nincsenek előtte határok, mert odaföntről kap útmutatást. Még nem tudom, milyen formában fog mindez megnyilvánulni, de ő a Kiválasztott.”3

A második történet sem ismeretlen, bár elsőre talán nem lesz teljesen egyértelmű, kiről szól.

A fiú édesanyja edző volt, de őt sosem oktatta. Amikor megtanult járni, néha fociztak. Apjával vasárnaponként fallabdázni járt. Kipróbálta a síelést, a birkózást, az úszást és a gördeszkázást. Kosárlabdázott, kézilabdázott, teniszezett, asztaliteniszezett, a szomszéd kerítésén át tollaslabdázott, az iskolában pedig focizott. Ügyességét és kiváló szem-kéz koordinációját később annak tulajdonította, hogy sokféle sportot kipróbált.

Rájött, nem igazán számít, milyen sportot űz, csak az a fontos, hogy legyen benne labda. „Mindig is sokkal jobban érdekeltek azok a mozgásformák, amelyeket labdával kell végezni” – emlékezett vissza később. Mint a legtöbb gyerek, ő is szeretett játszani. Szülei nem akarták különösebben egyetlen sportág irányába sem terelni. „Nem volt sem A, sem B tervünk” – mondta az édesanyja.4 Az apával együtt arra biztatták fiukat, hogy sokféle mozgásformát próbáljon ki. Szükség is volt erre, mert a fiú „elviselhetetlenné vált”, ha nem mozoghatott eleget.5

Bár édesanyja teniszedző volt, nem akart a fiával dolgozni. „Sokszor elkeserített – vallotta be. – A legelképesztőbb ütéseket is kipróbálta, és úgy tűnt, egyetlen labdát sem üt vissza normálisan, ahogyan más. Ez nem volt épp jó szórakozás egy anyának.”6 A Sports Illustrated magazin egyik újságírója úgy jellemzi a szülőket, hogy nem „tolták előre” a gyereket, inkább „húzták”. Tizenéves korában a fiút egyre inkább vonzani kezdte a tenisz, és ha a szülei „nógatták valamire, akkor inkább arra, hogy ne vegye olyan komolyan”. Amikor meccse volt, anyja gyakran elhagyta a nézőteret, és inkább a barátaival beszélgetett. Apjának csak egy elvárása volt: „Ne csalj!”7 Ezt be is tartotta, és egyre jobban játszott.

Tizenévesen egy helyi lapnak adott interjút. Anyja később mélységesen felháborodottan olvasta, hogy ha megnyeri az első bajnokságát, Mercedest akar venni a pénzből. Aztán amikor megengedték neki, hogy meghallgassa az eredeti hangfelvételt, kiderült, hogy németül azt mondta, „mehr CDs”, vagyis egyszerűen csak több CD-t szeretett volna vásárolni majdani nyereményéből.8

Kétségtelenül versengő természetű gyerek volt, de amikor az edzői a felnőtt korcsoportba akarták áthelyezni, azt kérte, hagyják az ifik között, mert szeretett volna a barátaival maradni. Az edzésekben ugyanis az volt az egyik legjobb dolog, hogy utána együtt lóghatott a srácokkal, és zenéről, birkózásról meg fociról beszélgettek.

Mire lemondott a többi sportról, főleg a fociról, hogy minden energiáját a teniszre összpontosítsa, vele egykorú versenytársai már rég erőedzőkkel, sportpszichológusokkal és táplálkozás-szakértőkkel dolgoztak együtt. Hosszú távon azonban úgy tűnt, ez semmilyen hátrányt nem jelent a számára. Harmincas évei közepén, amikor még a legendás teniszezők is jellemzően visszavonulnak, ő még mindig a világranglista első helyén állt.

Tiger Woods és Roger Federer 2006-ban találkozott először, amikor mindketten karrierjük csúcspontján voltak. Tiger magánrepülőgéppel érkezett, hogy megnézze a U. S. Opent. Federer lámpalázas is lett ennek tudatában, de azért ismét nyert, zsinórban harmadszor. Woods is csatlakozott az öltözőben rendezett pezsgős ünnepléshez. Azonnal olyan összhang alakult ki közöttük, amely csak két ilyen legendánál lehetséges. „Sosem beszéltem még senkivel, aki ennyire tudta volna, mit jelent a legyőzhetetlenség érzése” – mondta később Federer.9 Attól fogva közeli barátok lettek, míg a világ azon vitázott, melyikük a legnagyobb sportoló a földgolyón.

Federer ugyanakkor azonnal észrevette azt is, mennyire nem egyformák ők ketten. „Az ő története alapvetően különbözik az enyémtől – mondta egy életrajzírónak 2006-ban. – Még szinte gyerek volt, mikor megdöntötte az első rekordokat, és megnyerte a legfontosabb tornákat. Én még csak arról álmodoztam, hogy találkozom Boris Beckerrel, vagy talán majd játszhatok egyszer Wimbledonban.”10

Szokatlannak tűnhet, hogy egy inkább „húzó” szülők nevelte gyerekből, aki eleinte igencsak félvállról vette választott sportágát, később olyan bajnok váljék, amilyen előtte még nem volt. Tigerrel ellentétben Rogernek több ezer versenytársa akadt, aki nála jóval korábban kezdte. Tiger különleges neveltetése kapcsán több bestseller is született a szakértelem kifejlesztéséről, köztük egy szülőknek szánt kézikönyv apja, Earl tollából. Tiger nem egyszerűen golfozott, hanem tudatosan gyakorolt, mert ez az egyetlen gyakorlási módszer, amellyel a ma már mindenütt hangoztatott tízezer órás szabály szerint elérhető az igazi kiválóság. A szabály értelmében a készségek fejlesztésénél területtől függetlenül kizárólag az számít, hogy összesen hány órát fektettünk erősen specializált gyakorlásba. A harminc hegedűművészt vizsgáló tanulmány szerint, amelynek eredményeképpen a szabályt megfogalmazták, tudatos gyakorlásról akkor beszélhetünk, ha a tanulók „világos útmutatást kapnak arról, mi a legjobb módszer”, előrehaladásukat egyénileg felügyeli egy oktató, „teljesítményükről azonnali visszajelzést kapnak, és ismertetik velük eredményeiket”, valamint „újra és újra ugyanolyan vagy egymáshoz nagyon hasonló feladatokat végeznek”.11 Rengeteg kutatás eredményeképp jutottak a tudósok arra a megállapításra, hogy az élsportolók sokkal több időt töltenek a tudatos, kifejezetten technikai felkészüléssel, mint alacsonyabb szinten megrekedő társaik:

B.1 ábra: Gyakorlás heti óraszáma az életkor függvényében12

Tiger Woods szimbólumává vált a gondolatnak, hogy a tudatos gyakorlás mennyisége határozza meg a sikert – és ebből következően annak is, hogy a gyakorlást a lehető legfiatalabb korban kell elkezdeni.

A nyomás, hogy már egészen korán minél jobban meghatározott területre összpontosítsunk, nem csak a sport világában van jelen. Gyakran hallhatjuk, hogy minél bonyolultabbá és versengőbbé válik a világ, annál inkább specializálódnunk kell (és annál hamarabb kell ezt elkezdenünk), hogy boldoguljunk benne. A siker legismertebb megtestesítői már egészen fiatalon kiemelkedő teljesítményt nyújtottak: Mozart kisgyermekként a zongora billentyűit nyomkodta, Mark Zuckerberg, a Facebook atyja pedig másféle billentyűket. Az emberiség felhalmozott tudásának növekedésére és az egyre inkább összekapcsoltság jellemezte világra adott válasz minden területen az egyre szűkebb fókusz. Az onkológusok ma már nem a rákra, hanem egy adott szerv daganataira összpontosítanak, és ez a trend minden évben egyre erősödik. Ahogy Atul Gawande sebész és író felhívja a figyelmünket: amikor az orvosok bal fülre specializálódott sebészekről viccelődnek, „utána kell néznünk, nem léteznek-e valóban”.13

Matthew Syed brit újságíró Bounce – The Myth of Talent and the Power of Practice (Ugrás – A tehetség mítosza és a gyakorlás ereje) című, a tízezer órás szabályról szóló népszerű könyvében kifejti, hogy hazája kormánya azért gyengélkedik, mert nem követi a rendíthetetlen specializálódás Tiger Woods-i útját.14 A magas beosztású tisztviselők áthelyezése egyik minisztériumból a másikba szerinte „legalább olyan abszurd, mintha Tiger Woods váltogatná a golfot a kosárlabdával, a baseballal és a hokival”.

Csakhogy Nagy-Britannia több év középszerű teljesítmény után épp annak köszönheti a közelmúlt nyári olimpiai sikereit, hogy olyan programokat indított, amelyek felnőtt sportolókat ösztönöznek új sportágak kipróbálására; és a későn érő, vagy a program egyik kiötlőjének szavaival élve, „lassan sülő”15 versenyzők felkészítését szorgalmazzák. Úgy tűnik, mégsem olyan képtelen ötlet, hogy egy sportoló, Federer példáját követve, különböző sportágakba kóstoljon bele – még akkor sem, ha az élvonalba akar kerülni. Való igaz, hogy teljesítményük csúcspontján az élsportolók több időt töltenek tudatos, fókuszált gyakorlással, mint kevésbé sikeres társaik. Amikor viszont a tudósok a sportolók teljes életpályáját vizsgálják a kisgyermekkortól kezdve, a B.2 ábrán látható mintázat rajzolódik ki:

B.2 ábra: Gyakorlás heti óraszáma az életkor függvényében16

Akik később élsportolóvá válnak, eleinte jellemzően kevesebb időt töltenek tudatos gyakorlással abban a sportágban, amelyet végül választanak. Ehelyett a kutatók által „kóstolgatásnak” nevezett időszakon mennek keresztül. Többféle sportot kipróbálnak, általában szervezetlen vagy mérsékelten szervezett keretek között; változatos testi készségeket fejlesztenek ki, amelyekre majdan támaszkodhatnak; kitapasztalják képességeiket és preferenciáikat – és csak később kezdenek egy területre összpontosítani, és belevágni a technikai felkészülésbe. Az egyik, egyéni sportolókat vizsgáló tanulmány szerint „a siker kulcsa a késői specializáció”, egy másiknak pedig ez a címe: „Making It to the Top in Team Sports: Start Later, Intensify, and Be Determined!” („Hogyan juthatunk az élvonalba a csapatsportokban: kezdjük később, hajtsunk rá, legyünk eltökéltek!”)17

Amikor ezekről a kutatásokról kezdtem írni, kaptam átgondolt kritikákat, de szembesültem teljes tagadással is. „Talán más sportágakra igaz – vallották egyes szurkolók –, de nem a miénkre.” A világ legnépszerűbb sportját, a labdarúgást képviselő tábor volt a leghangosabb. Aztán mintha megrendelésre tennék, 2014 vége felé német tudósok megjelentettek egy tanulmányt, amely szerint a Világkupát megnyerő nemzeti válogatottjuk tagjai jellemzően későn specializálódtak, és huszonkét éves koruk után kezdtek csak amatőr szintnél komolyabban foglalkozni a labdarúgással. Gyerek- és kamaszkorukban többnyire nem versenyszerűen fociztak, illetve más sportokat űztek.18 Egy két évvel későbbi, labdarúgókkal foglalkozó tanulmány a játékosok készségeit vetette össze tizenegy éves koruktól kezdve két éven át. Akik nem versenyszerűen fociztak, illetve sportoltak, és „nem vettek részt szervezett labdarúgóedzéseken”, tizenhárom éves korukra többet fejlődtek, mint versenyszerűen játszó társaik.19 Mára már rengeteg sportágat illetően jutottak hasonló következtetésre a kutatók, a jégkorongtól a röplabdáig.20

A nagy fokú specializáció szükségességének hangsúlyozása a sportban és más területeken egyaránt működő hatalmas, sikeres és néha jó szándékú marketinggépezet hajtóereje. A valóságban azonban a sztársportolók körében sokkal gyakoribb a Federeréhez hasonló pályafutás, mint Tiger Woods sikerhez vezető útja. Csak éppen az előbbiekről szóló történetek sokkal kisebbet szólnak, ha hallunk róluk egyáltalán. Néhány ilyen élsportoló neve bizonyára ismerősen cseng előttünk, de az már kevésbé, hogy milyen utat jártak be.

Könyvem fenti bevezetőjét 2018-ban, a Szuperkupa után kezdtem írni. Abban az évben az egyik döntős csapat irányítóját (Tom Bradyt) előzőleg a profi baseballjátékosok közé is beválogatták, a másiké pedig (Nick Foles) korábban kipróbálta a labdarúgást, kosárlabdázott, baseballozott, karatézott, és a főiskolán a kosárlabda és az amerikai futball közül választotta végül az utóbbit. Még ugyanabban a hónapban a cseh Ester Ledecká lett az első nő, aki a téli olimpián két különböző sportágban is aranyérmet nyert: síelésben és snowboardozásban. Fiatalabb korában Ledecká több sportágban is jeleskedett (a mai napig strandröplabdázik és szörfözik), az iskolai tanulmányaira koncentrált, és nem törekedett rá, hogy bármiben is junior bajnok legyen. Második aranyérme megszerzése után egy nappal a The Washington Post így írt róla: „A sportolók specializálódásának korában Ledecká a változatosság evangéliumát hirdeti.”21 Nem sokkal ez után az ukrán bokszoló, Vaszilij Lomacsenko megdöntötte a világbajnoki győzelemhez minimálisan szükséges mérkőzések rekordját három különböző súlykategóriában. Lomacsenko, aki gyerekkorában négy évre felfüggesztette a bokszolást, hogy ukrán néptáncot tanuljon, így nyilatkozott: „Kisfiúként sokféle sportot űztem – gimnasztikát, kosárlabdát, labdarúgást, teniszt. Úgy gondolom, ezek együttesen járultak hozzá a lábmunkám fejlődéséhez.”22

A kiemelkedő sporttudós, Ross Trucker így foglalta össze a kutatások eredményeit: „Tudjuk, hogy gyerekkorban kulcsfontosságú a sokféle sport kipróbálása és a változatosság.”23

Első könyvem, a 2014-ben kiadott The Sports Gene – Inside the Science of Extraordinary Athletic Performance (A sportgén: a kiemelkedő sportteljesítmény tudománya belülről) utószavában magam is megemlítettem a késői specializációval kapcsolatos kutatási eredményeket.24 Egy évvel később felkérést kaptam, hogy tartsak erről a témáról előadást egy igen érdekes csoportnak: nem sportolók vagy edzők előtt kellett beszélnem, hanem veterán katonák előtt. A felkészülés részeként sok tudományos folyóiratot átlapoztam, amelyekben a sport világán kívüli cikkeket kerestem a késői specializációról és a karrierváltásról. Megdöbbentem az eredményeken. Az egyik tanulmány szerint akik korán specializálódtak valamilyen szakmában, a felsőoktatásból kilépve hamar magasabb jövedelemre tettek szert, de később specializálódó társaik hosszú távon behozták a hátrányt, amikor képességeikhez és személyiségükhöz jobban illeszkedő hivatást találtak. Egy sor tanulmányra is ráleltem, amelyek technológiai feltalálókkal foglalkoztak. Ezekből kiderül, hogy akik többféle szakterületen kipróbálták magukat, később nagyobb kreativitásról tettek tanúbizonyságot, mint akik egyetlen szűk területen mélyedtek el. Az előbbieknek pályafutásuk előrehaladásával hasznukra vált, hogy előrelátóan feláldoztak valamennyit a megismerés mélységéből a széles spektrum kedvéért. Egy művészekkel foglalkozó kutatás majdnem hajszálpontosan ugyanezekre a megállapításokra jutott.

Kezdtem rájönni, hogy az általam leginkább csodált emberek egy része inkább Roger, mint Tiger módjára fejlődött. Köztük volt például Duke Ellington (aki gyerekként hanyagolta a zeneórákat, hogy a rajzra és a baseballra összpontosítson) és Márjám Mirzáháni (aki eredetileg író akart lenni, de végül ő lett az első nő, aki elnyerte a legrangosabb matematikai díjat, a Fields-érmet). Tovább keresgéltem, és rengeteg figyelemre méltó embert találtam, akik nem sokrétű érdeklődésük és tapasztalatuk ellenére, hanem épp amiatt lettek sikeresek. Volt köztük olyan vezérigazgató hölgy, aki akkor kezdte a szakmát, amikor kortársai már nyugdíjazásukra készültek; művész, aki ötféle karrierbe is belekezdett, mire ráébredt, mi az igazi hivatása, és megváltoztatta a világot; feltaláló, aki életfilozófiájának tekintette a specializáció elkerülését, és a 19. században alapított kis cége az egyik legnagyobb névvé nőtte ki magát, amelyet ma mindenki ismer a földtekén.

Mivel a munka tágabb értelemben vett világára vonatkozó kutatásokba épp csak betekintettem, a veteránoknak szóló előadásomban jórészt a sportnál maradtam. A specializáció kérdésköréhez kapcsolódóan csak futólag említettem más területeket, de hallgatóságom szinte itta a szavaimat. Mindannyian későn szakosodó vagy pályát változtató emberek voltak, és ahogy az előadás után sorban álltak, hogy személyesen is bemutatkozzanak, láttam rajtuk, hogy mind aggódtak valamennyire, némelyek pedig szinte szégyellték magukat emiatt.

Az előadást a Pat Tillman Alapítvány szervezte, amely egy néhai NFL-játékos nevét viseli, aki sportolói karrierjét hátrahagyva deszantosként szolgált a seregben. Az alapítvány veteránoknak, valamint aktív állományban lévő katonáknak és házastársaiknak nyújt támogatást, akik pályát kívánnak módosítani, vagy továbbtanulnának. Hallgatóságom tagjai mind ösztöndíjasok voltak: ejtőernyősök és katonai tolmácsok, akik pedagógusnak, tudósnak, mérnöknek vagy vállalkozónak készültek. Tele voltak lelkesedéssel, de a lelkük mélyén ott munkált a félelem is. A LinkedInre feltett önéletrajzukon nem látszott a lineáris előrehaladás egy bizonyos karriercél irányába, amelyet tudomásuk szerint a munkaadók látni szerettek volna. Feszengtek amiatt, hogy fiatalabb (néha sokkal fiatalabb) társak mellé kell beülniük az iskolapadba, vagy meglehetősen későn változtatnak pályát, mert máshoz nem hasonlítható élet- és vezetői tapasztalatok szerzésével voltak elfoglalva. Egyedülálló előnyük azonban a fejükben valahogy hátránnyá alakult.

Néhány nappal az előadás után az egyik résztvevő, aki korábban a SEAL (Sea, Air and Land) különleges alakulatnál szolgált, e-mailt írt nekem: „Mindegyikünk pályamódosítás előtt áll. Néhányan összeültünk az előadás után, és arról beszélgettünk, mennyire megkönnyebbültünk attól, amit hallottunk.” Valahol mulatságosnak is találtam, hogy egy leszerelt elitkommandós, akinek főiskolai diplomája van történelemből és geofizikából, jelenleg pedig vállalatvezetési és államigazgatási mesterszakra jár, és olyan neves felsőoktatási intézményekbe nyert felvételt, mint a Dartmouth és a Harvard, tőlem kapott megerősítést pályaválasztási döntéseit illetően. De az előadásomon részt vevő bajtársaihoz hasonlóan ő is folyamatosan azt az üzenetet kapta mindenhonnan, burkoltan vagy nyíltan, hogy az irányváltoztatás veszélyes.

A hallgatóság oly nagy tetszéssel fogadta mondandómat, hogy az alapítvány 2016-ban főelőadónak hívott éves konferenciájára, utána pedig kisebb csoportokkal találkoztam különböző városokban. Minden alkalom előtt újabb tanulmányokat olvastam el, még több kutatóval beszéltem, és még több bizonyítékot találtam rá, hogy mind a magánéleti, mind a szakmai sokoldalúság kifejlesztése időigényes folyamat – és esetenként fel kell áldozni érte a korai sikereket –, de megéri.

Arról is olvastam elemzéseket, hogy elismert szakemberek gyakran erősen szűklátókörűvé válnak, és minél tovább dolgoznak az adott szakterületen, annál rosszabbak, ugyanakkor annál magabiztosabbak lesznek. Veszélyes kombináció. A kognitív pszichológia szakértői pedig felhívták a figyelmemet rengeteg, mégis sokszor elfeledett tanulmányra, amelyek azt támasztják alá, hogy a tartós tudás érdekében a legjobb lassan tanulni, még akkor is, ha az azonnali előrehaladást mérő teszteken emiatt valaki rosszul teljesít. Vagyis a leghatékonyabb tanulás látszólag nem hatékony, sőt inkább lemaradásnak tűnik.

Hasonló gondolataink lehetnek arról, amikor valaki középkorúként kezd bele valami újba. Mark Zuckerberg híres mondása szerint „a fiatalok egyszerűen okosabbak”.25 Mégis, aki ötvenévesen alapít technológiai céget, annak kétszer akkora esélye van az átütő sikerre, mint egy harmincévesnek, az utóbbinak pedig jobbak a kilátásai, mint egy húszévesnek.26 Az Északnyugati Egyetem (Northwestern University), a Massachusettsi Műszaki Egyetem (MIT) és az Egyesült Államok Statisztikai Hivatala (U. S. Census Bureau) egyaránt tanulmányozták az újonnan alapított cégeket, és úgy találták, hogy a leggyorsabban növekedő startupok alapítóinak átlagéletkora negyvenöt év.

Mark Zuckerberg száját huszonkét éves korában hagyta el a fenti kijelentés. Érdekében állt ilyen üzenetet közvetíteni, ahogy az utánpótláscsapatoknak is érdekükben áll azt terjeszteni, hogy a sikerhez elengedhetetlen a folyamatos elköteleződés egyetlen tevékenység mellett – hiába van bizonyíték az ellenkezőjére. A szakosodás irányába terelő nyomás azonban túlmutat ezen. Nem csupán egyénekre hat, hanem egész rendszerekre is, amelyekben a specialisták minden csoportja a kirakós egyre kisebb és kisebb darabját látja.

A 2008-as globális pénzügyi válság egyik fontos felismerése volt, hogy a nagy bankok működésében igen erős belső szegregáció érvényesült. A rengeteg, egy területre szakosodott csoport egyszerre próbálta minimalizálni a kockázatot a saját kis részterületén, ami a nagy egész szempontjából katasztrofális következményekkel járt. Tovább rontott a helyzeten, hogy a válságra adott válaszok is a specializációból fakadó súlyos torzulásokat mutattak. Egy 2009-ben indított szövetségi program arra ösztönözte a bankokat, hogy csökkentsék a lakáshitelek törlesztőrészleteit azoknál az adósoknál, akik pénzügyi nehézségekkel küszködtek, de valamennyire még fizetőképesek maradtak. Kedves ötlet volt, de a gyakorlatban így valósult meg: adott bankcsoport hitelezésre szakosodott részlege alacsonyabb törlesztőrészletet ajánlott a lakástulajdonosnak, ugyanakkor a bankcsoporthoz tartozó végrehajtó cégnek feltűnt, hogy kevesebb befizetés érkezik, ezért fizetésképtelennek nyilvánította az adóst, majd árverésre bocsájtotta az ingatlant. „Senki sem gondolta volna, hogy a bankokon belül ezek a területek ennyire elszigeteltek egymástól” – nyilatkozta később egy kormánytisztviselő.27 A túlzott specializáció tragédiához vezethet még akkor is, ha az egyes felkészült munkatársak külön-külön a számukra legészszerűbb utat követik.

A magasan specializált egészségügyi dolgozókra is jellemző a „ha csak kalapácsod van, mindent szögnek nézel” típusú probléma. A szívsebészek annyira hozzászoktak, hogy minden problémát sztenttel kezelnek – vagyis fémcsöveket vezetnek be az erekbe –, hogy akkor is ezt teszik, amikor a kutatások szerint egyértelműen nem ez a célravezető módszer, vagy egyenesen veszélyes. Nemrégiben született egy tanulmány, amely rávilágít, hogy a szívbetegeknek nagyobbak a túlélési esélyeik, ha egy kardiológuskonferencia ideje alatt kerülnek kórházba, amikor ezek a szakorvosok ezrével hiányoznak az ellátásból – mert kisebb a valószínűsége, hogy kétséges kimenetelű beavatkozásoknak vetik alá őket.28

Egy nemzetközileg elismert tudós (akivel a könyv vége felé megismerkedhetünk) kijelentette, hogy a növekvő specializáció „párhuzamos lövészárkok rendszerét” alakította ki az innováció területén. Mindenki a saját árkát ássa egyre mélyebbre, és ritkán áll fel, hogy átkukkantson a szomszédos árkokba, még ha esetleg ott megtalálná is a megoldást a problémájára. Az említett tudós a zászlajára tűzte a túlzott szakosodás csökkentésének ügyét a kutatók következő nemzedékének képzésében. Reméli, hogy ez idővel más ágazatokra is továbbgyűrűzik. Ő maga nagyon jól járt azzal, hogy saját életében a sokoldalúságra törekedett, a specializálódás irányába terelő külső nyomás ellenére. Most pedig tovább szélesíti tevékenységi körét, amikor egy olyan képzési programot dolgoz ki, amely másoknak is lehetőséget biztosít letérni a Tiger-féle pályáról. „Talán ez a legfontosabb dolog, amelyet életemben tettem” – állítja.

Remélem, ez a könyv segít megérteni, miért.

Amikor a Tillman-ösztöndíjasok arról beszéltek, hogy félnek az elkallódástól és attól, hogy hibát követnek el, nagyon is meg tudtam érteni őket – bár előttük ezt nem mutattam ki. Főiskola után a Csendes-óceánon dolgoztam egy kutatóhajón, amikor ráébredtem, hogy író akarok lenni, nem tudós. Nem gondoltam volna, hogy a tudománytól az írás felé vezető úton először éjszakai bűnügyi tudósító leszek egy New York-i bulvárlapnál, aztán a Sports Illustrated magazinnál helyezkedem el vezető újságíróként, ahol önmagamat is meglepve hamarosan felmondok. Aggódni kezdtem, hogy képtelen vagyok elkötelezni magam egy munkahely iránt, és úgy, ahogy van, rosszul csinálom a karrierépítést. Amikor aztán hallottam a tágabb érdeklődési kör és a késői szakosodás előnyeiről, megváltozott az önmagamról és a világról alkotott képem. A kutatások az élet minden szakaszát felölelik a gyerekek matematikai, zenei és sportképességeinek fejlesztésétől a főiskoláról kikerülő fiatalok útkeresésén át az életük derekán vagy a nyugdíj küszöbén pályát változtatókig.

Mindannyian szembesülünk a kihívással, hogy megőrizzük a széles látókörből, változatos tapasztalatokból, interdiszciplináris gondolkodásból és késői koncentrációból származó előnyöket – miközben a világ nemcsak egyre inkább ösztönzi, hanem szinte meg is követeli a túlspecializáltságot. Kétségtelen, hogy vannak olyan területek, ahol előnyt jelent a Tigeréhez hasonlóan korán megmutatkozó tehetség és céltudatosság. De ahogy a világunk egyre komplexebbé válik, és a technológiai fejlődéssel egymáshoz kapcsolódó rendszerek mind kiterjedtebb hálózata alakul ki, amelynek mindannyian csak egy-egy apró szeletkéjét látjuk, egyre több Rogerre is szükségünk van: olyan emberekre, akik széles körű érdeklődésüknek köszönhetően sokféle tapasztalatra tesznek szert, és fejlődésük során különböző látásmódokat ismernek meg. Szükségünk van sokoldalú emberekre.

Jegyzetek

Helyszűke miatt a könyv legvégén gyűjtöm össze a rengeteg hivatkozást, bár még így sem lesz teljes a lista. Célom a forrásmegjelölésre vonatkozó elvárás teljesítése mellett az is, hogy bárki megtalálhassa ezeket a forrásokat, akinek egy kis péntek esti (vagy szombat reggeli) kutakodáshoz támad kedve. A könyvben szereplő idézetek többségét személyes beszélgetések során hallottam. Amikor nem ez a helyzet, a szövegben vagy itt hivatkozom a forrásra.

1 Tolsztoj, Lev Nyikolajevics: Háború és béke (Vojna i mir). Ford.: Ambrozovics Dezső. Budapest, Révai, 1936, III. kötet, 267.

2 Toynbee, Arnold J.: A Study of History – Reconsiderations. Oxford, Oxford University Press, 1964, 42.

Bevezetés

1 Smith, Gary: „The Chosen One”, Sports Illustrated, 1996. december 23.

2 A Tiger gyerekkoráról szóló idézetek forrása: Woods, Earl D. – McDaniel, Pete: Training a Tiger – Raising a Winner in Golf and Life. New York, Harper Paperback, 1997.

3 Smith, Gary: i. m.

4 Jacob, Rahul: „Ace of Grace”, The Financial Times, 2006. január 13.

5 Stauffer, René: A Roger Federer Story – Törekvés a tökéletességre (The Roger Federer Story: Quest for Perfection). Ford.: Frey Ágnes. Budapest, H.C.L. Kft., 2011, 30.

6 Uo.

7 Wertheim, L. Jon: Strokes of Genius – Federer, Nadal and the Greatest Match Ever Played. New York, Houghton Miffin Harcourt, 2009.

8 Uo.

9 Stauffer, René: i. m., 213.

10 Uo., 212.

11 Ericsson, K. Anders – Krampe, Ralf T. – Tesch-Römer, Clemens: „The Role of Deliberate Practice in the Acquisition of Expert Performance”, Psychological Review,1993, 100/3. 363–406.

12 Moesch, Karin et al.: „Late Specialization: The Key to Success in Centimeters, Grams, or Seconds (CGS) Sports”, Scandinavian Journal of Medicine and Science in Sports, 2011, 21/6. 282–90.

13 Gawande, Atul: The Checklist Manifesto. New York, Metropolitan Books, 2010.

14 Syed, Matthew: Bounce – The Myth of Talent and the Power of Practice. London, Fourth Estate, 2010.

15 Slot, Owen – Timson, Simon – Warr, Chelsea: The Talent Lab – The Secret to Creating and Sustaining Success. London, Ebury Press, 2017.

16 Moesch, Karin et al.: i. m.

17 Moesch, Karin et al.: „Making It to the Top in Team Sports: Start Later, Intensify, and Be Determined!”, Talent Development and Excellence, 2013, 5/2. 85–100.

18 Hornig, Manuel et al.: „Practice and Play in the Development of German Top-Level Professional Football Players”, European Journal of Sport Science, 2016, 16/1. 96–105.

19 Güllich, Arne et al.: „Sport Activities Differentiating Match-Play Imporvement in Elite Youth Footballers – A 2-Year Longitudinal Study”, Journal of Sports Sciences, 2017, 35/3. 207–15.

20 Güllich, Arne: „International Medallists’ and Non-medallists’ Developmental Sport Activities – A Matched-Pairs Analysis”, Journal of Sports Sciences, 2017, 35/23. 2281–88.; Gulbin, Jason et al.: „Patterns of Performance Development in Elite Athletes”, European Journal of Sport Science, 2013, 13/6. 605–14.; Gulbin, Jason et al.: „A Look thought the Rearview Mirror: Developmental Experiences and Insights of High Performance Athletes”, Talent Development and Excellence, 2010, 2/2. 149–64.; Bridge, Matthew W. – Toms, Martin R.: „The Specialising or Sampling Debate”, Journal of Sports Sciences, 2013, 31/1. 87–96.; Buckley, Patrick S. et al.: „Early Single-Sport Specialization”, Orthopaedic Journal of Sports Medicine, 2017, 5/7.; Difiori, John P. et al.: „Debunking Early Single Sports Specialization and Reshaping the Youth Sport Experience: An NBA Perspective”, British Journal of Sports Medicine, 2017, 51/3. 142–43.; Baker, Joseph et al.: „Sport-Specific Practice and the Development of Expert Decision-Making in Team Ball Sports”, Journal of Applied Sport Psychology, 2003, 15/1. 12–25.; Carlson, Rolf: „The Socialization of Elite Tennis Players in Sweden: An Analysis of the Players’ Backgrounds and Development”, Sociology of Sport Journal, 1988, 5. 241–56.; Hill, Grant M.: „Youth Sport Participation of Professional Baseball Players”, Sociology of Sport Journal, 1993, 10. 107–14.; Mendes, Felipe G. et al.: „Retrospective Analysis of Accumulated Structured Practice: A Bayesian Multilevel Analysis of Elite Brazilian Volleyball Players”, High Ability Studies, 2018, 29/2. 255–69.; Black, Sarah et al.: „Pediatric Sports Specialization in Elite Ice Hockey Players”, Sports Health: A Multidisciplinary Approach, 2019, 11/1. 64–68.

21 Brewer, Jerry: „Ester Ledecka Is the Greatest Olympian at the Games, Even If She Doesn’t Know It”, Washingtonpost.com, 2018. február 24.

22 Drennan, Jonathan: „Vasyl lomachenko: »All Fighters Think about Their Legacy. I’m No Different«”, Guardian.co.uk, 2018. április 6.

23 Twitter-bejegyzés, 2017. november 7.

24 Epstein, David: The Sports Gene – Inside the Science of Extraordinary Athletic Performance. Rearsby, Clipper Large Print, 2013.

25 Coker, Mark: „Startup Advice from for Entrepreneurs from Y Combinator”, VentureBeat, 2007. március 26.

26 Azoulay, Pierre et al.: „Age and High-Growth Entrepreneurship”, American Economic Review: Insights, 2020, 2/1. 65–82.

27 Tett, Gillian: The Silo Effect – The Peril of Expertise and the Promise of Breaking Down Barriers. New York, Simon & Schuster, 2015.

28 Jena, Anupam B. et al.: „Mortality and Treatment Patterns Among Patients Hospitalized with Acute Cardiovascular Conditions During Dates of National Cardiology Meetings”, JAMA Internal Medicine, 2015, 175/2. 237–44.

Tartalom

Bevezetés: Roger és Tiger

1. A korai kezdés kultusza

2. A gonosz világ keletkezése

3. Amikor a kevesebb több1

4. Tanulás gyorsan és lassan

5. Tapasztalatokon túli gondolkodás

6. Miért nem jó túlzásba vinni a határozottságot?

7. Kacérkodás önmagunk lehetséges változataival

8. A kívülállók előnye

9. Elavult technológiára épülő rendhagyó gondolkodás

10. A szakértelem becsapós lehet

11. Tanuljuk meg eldobni megszokott eszközeinket!

12. Szándékosan amatőr gondolkodásmód

Zárógondolatok: A sokoldalúság fejlesztése

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Név- és tárgymutató

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Jost – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0