Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

Claude Monet

BIBLIOGRÁFIAI JEGYZETEK

A MŰLAPOK

2. Le Boulevard des Capucines

3. Párizs látképe a Louvre-ból („Vue de Paris prise du Louvre”) 1866

4. M. asszony arcképe („Portrait de Mme M”) 1866

5. A reggeli („Le Déjeuner”)

6. Sainte-Adresse 1867

7. Intérieur ebéd után („Intérieur aprés diner”)

8. Sainte-Adresse partja („Plage de Sainte-Adresse”)

9. Reggeli a zöldben („Le déjeuner sur l’herbe”)

10. Trouville kikötőjének bejárata („Entrée du port de Trouville”) 1870

11. Téli táj („Paysage d’hiver”)

12. Zaandam-i malom („Moulin a Zaandam”)

13. Argenteuil

14. Argenteuil 1872-1873

15. Havre kikötője („Port du Havre”) 1873

16. Tengeri kikötő („Port de mer”) 1874

17. A békás („La Grenouillére”)

18. Reggel a Szajnán („Matin sur la Seine”)

19. Argenteuil 1875

20. A Saint-Lazare-pályaudvar („La Gare Saint-Lazare”) 1877

21. Horgászok az Epte-partján („Au Bord de l’Epte”, pécheurs á la ligne)

22. Lavacourt 1878

23.Csendélet („Natura morta”)

24. Vetheuil látképe („Vue de Vetheuil”) 1880

25. A pulykák („Les dindons”)

26. Vetheuil 1880

27. A Szajna Vetheuil-nél (La Seine á Vetheuil”) 1880

28. Fácánok(„Faisans”) 1880

29. Paul 1882

30. Táj Villez-nél, Vernon mellett („Paysage á Villez prés Vernon”)

31. A folyó („La Riviére”) 1885

32. Étretetat sziklái („Les falaises d’Étretat”)

33. Varangeville-i templom („Église de Varangeville”) 1892

34. Rouen 1894

35. A Rouen-i székesegyház („La Cathédrale de Rouen” cours de la Maitrise) 1894

36. Themse látképe Londonban („Vue de la Tamise á Londres”)

37. A velencei doge-palota („Palais ducal á Venise”)

38. Virágzó ívek („Les arceaux fleuris”; Monet kertje Giverny-ben) 1913

39. Vizirózsák-medence („Bassin aux Nymphéas”)

40. Gyermektanulmányok („Études d’enfants”)

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Camille Mauclair

CLAUDE MONET

Fordította
Wildner Ödön

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-237-1 EPUB
ISBN 978-963-559-238-8 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás: 1903 körül.

a borító Claude Monet (1840 – 1926) a velencei Mula palota
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Claude Monet

Több művészeti író Claude Monet-nek normandiai származást és születést tulajdonít. Ezzel szemben az igazság az, hogy anyai részről Lyon-vidéki volt, s Párizsban, a Rue Laffitte egyik házában 1840. november 14-én született, ugyanazon a napon, amelyen jövendőbeli barátja Auguste Rodin; ámde gyermekkorától kezdve Havre-ben lakott és nevelkedett. Művészi pályáját karikatúra-rajzokkal kezdte el, amelyeket a Rue de Paris egy papír- és festékkereskedésének kirakatában állított ki. A városban lakó Eugène Boudin - Troyon, Isabey és Couture tanítványa, aki Millet és Jongkind hatása alatt állott - észrevette ezeket a rajzokat; megtetszettek neki, megismerkedett a fiatalemberrel s a maga motívumaira vezette. Monet mindig szívesen ismerte el, hogy hálával tartozik Boudinnek, az akkor kevéssé megértett kis mesternek, azért, hogy mintegy villanyfényt gyújtva nyitotta meg szemének az ég és a tenger festészetét, s ezzel Ste-Adresse szirtes partjain valóban eldöntötte „plein-air” tájképfestői hivatását. 1856-tól a kezdeményező mester és tanítványa együtt állítottak ki Rouenban. A következő évben azonban Monet-ben föltámadt a vágy, hogy meglássa Párizst és belépjen valamely mester műhelyébe, pl. a Troyon- vagy Monginot-éba. Troyon adott neki néhány szíves tanácsot, de Monet, kivált a híres „Brasserie des Martyrs”-ban, a művészek és bohémek zajos életébe nyert betekintést, - annyit, amennyi elvette tőle a kedvet, s még jobban fölkeltette benne a vidék és a tenger egészséges szabadságának szeretetét. 1860-ban Algírban egy chasseurs d’Afrique századba lépett, hogy katonakötelezettségének eleget tegyen; betegen tért haza, de mégis a káprázatos fényesség gyönyörűséges emlékével. Havre-ban érintkezésbe lépett a holland Jongkind-del, aki úttörő volt, mint Boudin s mindhárman együtt dolgoztak.

1863-ban Monet újból Párizsba ment azzal a szándékkal, hogy belép Gleyre műtermébe. Csak két hetet töltött ott, de megismerkedett Renoirral, Sisley-vel és Bazille-lal. Eltökélte, hogy maga keresi az útját. 1865-ben a Salon befogadta két tengeri tájképét: La Hève-foka („Pointe de la Hève”) és A Szajna torkolata Honfleurnél („Embouchure de la Seine à Honfleur”). Ez a két kép, amelyekről Paul Mantz megemlékezett a Gazette des Beaux-Arts-ban, volt 60 éves művészpályájának igazi kezdete. Mantz szép jövőt jósolt az ifjúnak. Monet ekkortájt már azzal a festésmóddal próbálkozott, amelyet utóbb „plein-air”-nek neveztek el: a fontainebleau-i erdőben megkomponálta alakokkal ellátott s a természet után kivitt első nagy vásznát: Reggeli a zöldben („Déjeuner sur l’herbe”). Már ismerte és csodálta Manet-nek előbb oly hevesen kárhoztatott, első korszakbeli művét. Bizonyára hatással volt reá stílusa, formalátása, festői és egyéni jelleme; mindamellett erősen egyéni ösvényt keresett s ettől a képétől kezdve Monet az első plein-airistának bizonyult, míg Manet még ragaszkodott a múzeumi világításhoz és a műteremben való dolgozáshoz. Courbet meg akart ismerkedni azzal a fiatalemberrel, „aki egyebet is festett, mint angyalokat”, s ez volt benső viszonyuk kezdete. Ám Courbet megjegyzései Monet-t néhány oly módosításra bírták, amelyekkel nem volt megelégedve; ide-oda forgatta a képet, tönkretette, s utóbb kivágta néhány sikerületlen részletét. A vázlat a frankfurti múzeumban van.

Ez kevéssel az 1866-iki Salon előtt történt. Monet ki akart állítani, s hogy a „Déjeuner”-t pótolja, pár nap alatt megfestette az egyszerűen Kamilla-nak („Camille”) elnevezett hölgyképmást, amely azóta A zöldruhás hölgy („La dame á la robe verte”) néven ismeretes. Szőrmeszegélyes sötét kabátba, fekete és zöld sávos selyemruhába öltözött szép nőalak ez, majdnem hátnézetben tartva: menés közben félig visszafordul tökéletes igazságú és bájú mozdulattal. Nagyszerű alakok festőjét adja hírül. Arsène Houssaye 800 frankért vette meg a képet. Mikor meghalt, fia, nem sok ügyet vetve rá, 400 frankért odaadta Durand-Ruelnek. Utóbb a berlini múzeum jó vásárt csinált vele, amidőn 30.000 frankért megszerezte. Arsène Houssaye valamikor arra gondolt, hogy a képet a Luxembourg Múzeumnak hagyja, de elfelejtkezett erről és sem fia, sem az állam nem tartották vissza. Edmond About-nak nem tetszett „Kamilla”, ellenben megdicsérték: Burger, Castagnary, André Gill és Zola; ez utóbbi akkoriban az Événement-ben a legélesebben látó bátorsággal kelt Monet és barátai, mint „realisták” védelmére. Claude Monet ettől fogva ismertté lett és osztályosa a csoport sorsának. E végzet első jele 1867-ben mutatkozott, amikor a jury visszautasította a Nők a kertben („Femmes au jardin”) c. képét, amelyet Ville-d’Avray-ban egészen a szabadban festett. (1921-ben a szépművészeti igazgatóság megvásárolta a Luxembourg Múzeum számára). Monet a visszautasítás után kiállította a Rue Auber egy kirakatában. Itt látta meg Édouard Manet, s azidőben ő is, mint Courbet, oly kevéssé hitt az ilyen munka életképességében, hogy tréfálkozott rajta, miközben némi ingerültséget is árult el arra a gondolatra, hogy egy bemutatkozó kezdő neve csaknem teljesen azonosan hangzik, mint az ő - bár viták csatájában álló, de máris híres - neve. Manet lojális, nemes és előzékeny ember volt: csakhamar megbánta első fölindulását, ismerkedni akart Monet-vel s barátságot kötöttek. Ha Manet példája és stílusa nyomokat is hagyott a „Kamilla”-fajta műveken, s kiváltképpen hozzájárult fiatalabb pályatársa merész függetlenítéséhez, tagadhatatlan, hogy viszont Monet merész keresései vezették rá Manet-t a „plein-air”-re, s erről a modorról, élete utolsó szakúban, néhány nagyon szép bizonyságot alkotott. Ekkor már nem késett Monet-t „a víz Raphaelje”-nek nevezni.

Havre-i mólót elhagyó hajók („Navires quittant la jetée du Havre”) c. kép alkalmából, amelyet 1868-ban ugyan befogadott a Salon, de Renoir és Bazille társaságában félredugta a közepes küldeményeknek fenntartott és jellemzőleg „szemétdomb”-nak („dépotoir”) nevezett termek egyikébe.

Monet azalatt tovább dolgozott Havre-ban, Boudin, Jongkind és Courbet társaságában. Ez 1861-ben ismerkedett meg Boudinnel és most visszatért erre a vidékre, hogy tengeri tanulmányainak szép sorozatát kivigye. Az 1870-es Salon megint visszautasította, de „in effigie” mégis szerepelt ott Fantin-Latour Batignolles-i műterem („Atelier des Batignolles”) c. híres képén, amely most a Luxembourg Múzeumban várja a Louvre-ba való átvitelét. Fantin-Latour a képmások e szép gyűjteményébe - melyet a hollandiai szindikus-képekhez lehet hasonlítani - csoportosította Manet, Renoir, Zacharie Astruc, Zola, Scholderer német festő, Edmond Maître műbarát, Bazille és Monet arcképét. Ettől fogva megalakult a jövendő impresszionista iskola phalanx-sza, amelyben szerepeltek: Claude Monet, Pissarro, - akivel egy rajztanfolyamon ismerkedett meg, Renoir, - a Limoges-ból első tanulmányaival fölkerült keramikus, - Sisley, Bazille. A „Café Guerbois”-ban, utóbb a „Brasserie de la Nouvelle Athènes”-ben összekerültek mestereikkel és idősebb pályatársaikkal, akiknek sorában voltak: Manet, Degas, odajártak még: az aix-i Cézanne, - akit barátja és földije Zola vezetett körükbe, - Fantin-Latour, Bracquemond, később Raffaëlli és Forain, Leon Cladel regényíró és Duranty, regényíró és műbíráló, aki első, igazságos és mélyreható kritikusa volt ennek az egyben realista és új festészeti technikát kereső művészetnek, amely annyi dühöt volt kiváltandó, mielőtt diadalt ülhetett. Ehhez a névsorhoz hozzá kell még tenni Armand Guillaumin, Marie Bracquemond, Berthe Morisot - Manet későbbi sógornője - s az amerikai Mary Cassatt nevét. Az 1870-iki háború kiragadta a csoportból Frédéric Bazille-t, aki figyelemreméltó tehetségnek ígérkezett; bizonysága egy, a Luxembourgban lévő nagytudású és bájos műve. A Beaune-la-Rolande körül vívott ütközetben esett el.

A vihartól szétszórt művészek csak 1874-ben tudtak újra egyesülni, hogy közvetlenül bemutassák alkotásaikat a közönségnek, mert a Salon jury-jei kizárták őket. Bemutatkoztak Manet elve szerint, aki ezt a császárság végén követte előbb az Avenue d’Alma-n lévő otthonában, majd a Martinet-képtárban. Kiállításuk a Boulevard des Capucines-en ment végbe Nadar-nál, aki nemcsak tehetséges fényképész, hanem műbarát, tudós, a léghajózás egyik úttörője, nagyszívű és szellemes ember is volt. A társaság, amelybe ma már elfeledt nevek is vegyültek, ezt a címet vette föl: „Société anonyme des artistes peintres, sculpteurs et graveurs, du 15 avril au 15 mai 1874”.