Egy

Sokáig igaznak tartottam a meséket, és elhittem a bátyámnak, hogy ő Meseország királya. Éjfél után eljön érte az egyik alattvalója, az Óriás, és hétmérföldes lépéseivel Meseországba viszi a vállán.

– Mivel Meseország királya vagyok – mondta nagy komolyan nekem, aki csillogó szemekkel néztem fel rá –, most álruhában élek közöttetek, de minden áldott nap éjféltől hajnalig elmegyek oda. Ezernyi dolgom van még Meseországban, hiszen igazságot kell tennem a mesehősök között. El kell rendeznem a meséket, hogy minden nehézség, gonoszság és akadály ellenére jó végük lehessen.

Hatalmas hős lett a bátyám a szememben, hiszen miatta fordult jóra minden a mesékben. Minden áldott nap kérleltem, hadd mehessek vele, de ő hamiskás mosollyal a szája szélén így felelt:

– Nem akárki mehet ebbe a csodálatos Meseországba, ki kell érdemelni, hogy valaki beléphessen oda! Egyébként, ha fennmaradsz, akkor megbeszélem az Óriással, hogy rám, a királyra való tekintettel kivételesen hadd gyere vele te is, hogy megnézhesd az országomat és hogy mit is csinálok.

Soha, egyszer sem tudtam éjfélig fennmaradni, hogy felülhessek én is az Óriás vállára.

1977 nyarán nyolc és fél éves voltam, amikor nyári táborba készülődtem a bátyámmal Parádsasvárra.

Hihetetlenül izgultunk, hiszen ez volt az első olyan nyár, amikor együtt és szüleink nélkül mentünk valahová. Már hetekkel a tábor kezdete előtt nézegettük a programokat, és próbáltuk előre elképzelni, milyen lesz a hatalmas kastély, a pompás lóistálló, a kocsimúzeum, vagy a nagy tábortűz a táborozás végén. Folyamatosan erről beszélgettünk, esténként az ágyba bújva együtt terveztük kalandosnak ígérkező közeli jövőnket.

Az indulás előtti napon izgatottan feküdtünk le, hiszen másnap korán reggel kellett mennünk a vasútállomásra, hogy időben Budapestre, a Műcsarnok előtti gyülekezési helyre érjünk.

Gyerekként többször álmodtam, illetve emlékeztem is az álmaim egy részére. Csodálatos bogarak vettek körül, de az is megesett, hogy egy barlang mélyén én győztem le a Sárkányt karddal a kezemben, amivel megmentettem a királylányt – de amit aznap megéltem, egy életre belém ivódott.

Feküdtem a szobámban, az ágyamban. Minden olyan volt, mintha ébren lennék. Egyszer csak azon az oldalon, ahol az ágyam volt, a szobánk másik végében a ruhásszekrényünk feletti sarokban leszakadt a plafon, a padlásról pedig a mennyezeten át rég nem látott apai nagymamám hajolt be a szobánkba. Mögötte gyönyörűen ragyogott a csillagos ég.

Átnéztem mélyen alvó bátyámra, aki mit sem sejtett abból, mi történik a szobánkban.

Én érdeklődve ültem föl az ágyamban, hiszen akkor már több éve nem beszélhettem nagymamámmal valamiféle előlem gondosan elhallgatott homályos családi viszály folytán.

Most viszont nagyon megörültem, hogy láthatom, és örömömet látva megszólalt:

– Elköszönni jöttem, mert már soha többé nem találkozhatunk.

– Nem találkozhatunk? Miért, mi történt? – kérdeztem megrökönyödve, hiszen erre nem számítottam.

– El kell mennem egy olyan helyre, ahonnan már nem jöhetek vissza soha, de előtte még mindenképpen látni akartalak, mert nagyon szeretlek! – mondta mosolyogva.

Eljött ide, és rajtunk, kettőnkön kívül senki sem tud arról, hogy itt van nálunk. Annyira vágytam, hogy megölelhessem! Felugrottam az ágyamban, hogy a szekrényhez rohanjak, hogy közelebbről láthassam és megölelhessem – de ahogy felugrottam, nagymamám a háttérben tündöklő csillagos éggel együtt lassan eltűnt, és úgy beforrt a leszakadt mennyezet, mintha semmi sem történt volna.

Még az ágyamban álltam, de erre leültem, és csodálkozva bámultam a szoba sarkát, ahol az előbb még a nagymamám nézett rám mosolyogva.

A következő pillanatban – ahogy akkor éreztem – már édesanyám keltett.

– Készülődjetek – sürgetett minket –, mert nemsokára indulnunk kell a vasútállomásra, hogy időben odaérjünk.

Még az ágyam szélén ültem, álmosan, amikor kibukott belőlem az imént megélt éjszakai álmom.

– Éjszaka meglátogatott nagymama, apuci anyukája – mondtam.

Édesanyám felém nyújtotta a rövidnadrágomat, de visszahanyatlott a keze. A szemében megláttam valamit, amit akkor még nem értettem. A bátyám többször ránk pillantott, miközben a háttérben öltözött. Tudta, hogy most csendben kell lennie.

– Hogyhogy meglátogatott? – kérdezte édesanyám halkan, fürkészőn a szemembe nézve.

– Eljött elköszönni, mert olyan helyre kell mennie, ahonnan már soha többé nem jöhet vissza, és még egyszer, utoljára látni szeretett volna.

– Eljött elköszönni, mert el kell mennie örökre, és soha többé nem láthat téged? – kérdezte édesanyám úgy, hogy még a hangja is megremegett.

Kivettem kezéből a rövidnadrágomat, és ahogy magamra cibáltam, ránéztem:

– Igen, álmomban volt itt, nemrég beszéltem vele.

Elmeséltem az élményemet töviről hegyire, a leszakadt mennyezettel meg a nagymamám háta mögött a csillagos éggel a szoba sarkában, ami egyszer csak beforrt, és már nincs nyoma, hogy leszakadt volna.

– Érdekeset álmodtál – jegyezte meg halkan édesanyám, majd amikor feladta rám a pólómat és lehajolt hozzám, a szemébe nézve megkérdeztem:

– Meglátogathatom nagymamáékat? Úgyis olyan rég nem voltunk náluk! Szeretném látni, mielőtt el kell mennie oda, ahonnan nem jöhet vissza.

– De hát a táborba csak elmész még előtte, hiszen oda mindjárt indulnunk kell! – tért ki a kérdés elől és nézett rám kérdőn édesanyám.

Egyszerre eltávolodott tőlem az álmom a nagymamámmal együtt, hiszen rögtön indulunk az állomásra, ami sok új kaland kezdetét jelentette.

A legelső olyan táborról, ahol nem voltunk szülői felügyelet alatt, már csak néhány foszlány maradt meg bennem: igazából csak a kastély, a lóistálló meg a kocsimúzeumból pár kép, érdekes módon az, amiről a bátyámmal beszélgettünk még indulás előtt.

Amikor tíz nappal később megérkeztünk arra a helyre, ahol a szüleink vártak minket, édesanyám fekete ruhában volt. A fekete ruha súlyosan rátelepedett érkezésünk örömére. Még a bátyám sem kezdte el mesélni, mennyi élményünk volt. A fekete szín súlya eluralkodott rajtunk.

– Mi történt? – kérdeztem, hiszen a nyári napon a fekete szín valamilyen súlyos terhet hordott magában.

Édesanyám próbált uralkodni az érzelmein, de rögtön könnyezni kezdett.

– A nagymamátok másnap, ahogy elmentetek a táborba, meghalt – mondta nagyon halkan, majd könnyeitől homályos szemmel rám nézett. – És ezt te megálmodtad.

A körülöttünk zsongó emberek lármája egyszerre nagyon távoli lett.

– Már el is temettük – tette hozzá.

– De miért nem szóltatok? – fakadt ki belőlem a fájdalmas sírás, a felismerés, hiszen ahogy nagymamám mosolyogva mondta, már soha többé nem találkozhatom vele. – Szerettem volna elmenni hozzájuk, hiszen előre szólt, hogy mi történik vele. Még a temetésére sem mehettem el! – bőgtem el magam.

– Nem akartuk megszakítani a nyaralásotokat, hiszen épp csak elkezdtétek a tábort – ölelt át minket édesanyám. – Ahogy hazaérünk, kimegyünk a temetőbe – szorított magához minket, és az élményektől zsibongó tömeg közepén mi hárman összeborulva zokogtunk.

Kettő

Halkan szólt hozzám édesanyám:

– Kisfiam, kelj fel, nemsokára indulnod kell!

1993. július 23-át írtunk. Meleg nyári napnak ígérkezett, de a nap folyamán többször könnyű nyári záport ígértek.

Négy éve dolgoztam a Magyar Televízió „A Hét” című műsoránál mint felvételvezető. Jancsó Gábor és Tóth Péter gyártásvezetők munkáját segítettem az adminisztrációval, a műsor elkészítéséhez szükséges anyagok előkészítésével, meg persze a műsorkészítésben részt vevő szerkesztők is hozzám fordultak, ha időpontot kellett egyeztetni, vagy archív anyagot akartak használni a riportjaikban.

Próbáltam mindig alázatos lenni mindenkivel, meg persze tisztelettudó, hiszen otthonról ezt hoztam magammal. A munkatársaim szerettek, én pedig hálás voltam és vagyok nekik, hogy ott dolgozhattam. Egyre jobban beloptam magam mindenki szívébe, hiszen mindenkinek segítettem, első szóra ugrottam, ha intézni kellett valamit.

Valamilyen oknál fogva a modorommal, szerénységemmel, az emberekhez való hozzáállásommal sokakat megnyertem. Amikor csak lehetett, meghallgattam az emberek ügyes-bajos dolgait, és a legtermészetesebb volt számomra, hogy jó tanácsokkal lássam el őket.

Érdekes mélysége van a nézésemnek, a kék szememnek, én pedig ezt bőven kihasználtam, amikor beszélgettem az emberekkel. Többször mondták, olyan, mintha a veséjükbe látnék – én pedig még rá is tettem egy lapáttal erre. Sejtelmesen néztem, és jó memóriámnak és megfigyelőképességemnek köszönhetően olyan dolgokat tudtam mondani nekik, amiket egy-egy mondatfoszlányukból raktam össze, és ezek többsége annyira találó volt, hogy sokan megnyíltak előttem.

Egyre több emberrel beszélgettem, és bár rendesen elvégeztem a munkámat, az sokszor már csak mellékes volt számomra, hiszen az emberi lélek rejtelmei sokkal vonzóbbak voltak.

Olyan korszakot is éltünk, amikor megnyílt a világ, és ezzel együtt megnyíltak egymás előtt az emberek.

Ekkor már a szalagtártól kezdve pincétől a padlásig ismertem az egész épületet, a stúdiómunkától kezdve a közvetítőkocsis kitelepülésekig rengeteg műsorgyártási helyzetben részt vettem. Ami mindig is az álmom volt, többször úgy adódott, hogy forgatásokra is kijártam a stábbal.

Emlékezetes időszak állt mögöttem – és az ország mögött is, hiszen ezt az időszakot a rendszerváltozásnak mondják ma.

Az első diplomámat is a munkám mellett szereztem meg Esztergomban, az akkori Vitéz János Tanítóképző Főiskolán, ahol elsőként az országban újságíróképzés is indult levelező szakon.

Itt is rengeteg élménnyel – és persze egy újságíró-diplomával – lettem gazdagabb.

Barátokra tettem szert, így rajtuk keresztül a munkán kívüli időben is rengeteg emberrel megismerkedtem. Egyik beszélgetésből csöppentem a másikba, nem volt olyan hétvége, hogy unatkoztam volna. Amellett, hogy a vasárnap esti élő műsorra készülődtünk, mindig történt valami az életemben. Vagy kirándulásra mentem, vagy házibuliba hívtak, vagy csak egy délutáni beszélgetésbe csöppentem bele, de soha nem kellett azon törni a fejem, mit is csináljak, hogy ne unatkozzak.

Mindenütt meghallgattam az embereket, akik kiöntötték nekem a szívüket – én pedig a saját meglátásom szerint próbáltam a lehető legjobban segíteni őket, bármilyen élethelyzetet ismerhettem meg általuk.

Észre sem vettem, és volt, hogy többször az én akaratom szerint kezdtem irányítani az embereket.

Voltak, akik nagyon jó embernek, nagyon jó fejnek tartottak, kis baráti mag alakult ki körülöttem. Ahogy élveztem a szabadságomat, az asztaltáncoltatástól kezdve az elgondolkodtató filozófiai beszélgetéseken át szinte mindenben részt vettem, és persze mindenről megvolt a jól kialakult véleményem, amit meg is osztottam a többiekkel.

Elképedve láttam például, amikor Virág Jutka egy egész éjszakán keresztül a szerkesztőségben maradt. Megszerezte Richard Bach Jonathan Livingston, a sirály című könyvét angolul, és mivel mi akkor már számítógép segítségével dolgoztuk fel az adásokat, lefordította és begépelte a teljes könyvet, hogy ha kell, sokszorosíthassa, hiszen különleges mondanivalója van, amit jó, ha minél többen megismerhetnek.

Én is kaptam ebből a könyvből, és nemcsak egyszerűen érdekesnek találtam, hanem a saját életemre is példát mutató műnek gondoltam. Megerősítette bennem ugyanis azt, hogy Jonathan sirályhoz hasonlóan én is különleges ember vagyok.

Milyen jól csinálok mindent, mennyi embernek segítek! Sokkal több vagyok a többieknél, amit persze nem érzékeltetek senkivel. Elég, ha én tudom, hogy úgy lehetek ideig-óráig benne az életükben, hogy ha úgy adódik, az általam elképzelt jó útra térítem őket! – gondoltam.

1992 tavaszán Szakács Gábor barátomon keresztül megismerkedtem pár emberrel, akik éppen Skóciába, Aberdeen városa mellé készülődtek egy Camphill nevezetű közösségbe, ahol Rudolf Steiner tanításaira építve tartottak fenn egy bentlakásos intézményt halmozottan sérült gyerekeknek, fiataloknak.

Egyből felfigyeltem erre, és megszólalt bennem a kalandvágy és az ismeretlen felfedezésének vágya.

Bár soha nem végeztem semmiféle ilyen tevékenységet, nekem teljesen természetes volt a másik ember segítése.

Már kicsi gyerekkoromban is ezt éltem meg, hiszen édesapám húga is szellemi sérült volt. Engem kicsi gyerekként nem is izgatott, mi baja lehet Bözsi néninek. Ma már tudom, hogy autista volt, de akkor ezt még nem határozták meg – igaz, nem is értettem volna, mi az.

Furcsább volt, mint a többiek, de nagyon szerettük egymást. Jókat játszottunk, gyakran eljött hozzánk, mindig mosolygott – és számomra ez volt a legfontosabb.

Annyira magával ragadott, amit megtudtam Camphillről, hogy elhatároztam, én is elmegyek Skóciába. Először csak önkéntes segítőként dolgozom ott a halmozottan sérült emberekkel, de ha minden jól megy, lehetőségem lesz arra, hogy továbbtanulhassak – aztán ki tudja.

Levelet írtam a skót Camphill Schools vezetőjének, hogy önkéntes segítőként szeretnék részt venni a közösség életében. Pár héttel később levelem érkezett Skóciából, Camphill Estate-ből. Rasheeda Reinardy küldött meghívólevelet.

Egy teljesen új élet lehetősége állt előttem.

Egy év fizetés nélküli szabadságot vettem ki – arra gondolva, hogy ennyi idő alatt csak kiderül, hogyan is folytatom az utamat. Ha ott jól alakul minden, még akár itt is hagyhatom, amit most csinálok, de a biztonság kedvéért nem akartam felégetni magam mögött mindent.

Bár otthon aggódtak, nem tartottak vissza. Mindenhová szeretettel engedtek el, hogy megtapasztalhassam a körülöttünk lévő világot. Most is így tettek.

Egy teljesen új világot tapasztaltam meg, amikor átléptem a határt. Utam során segítettem csomagokat cipelni egy idősebb hölgynek, akire ez nagy hatással volt. Pláne, amikor kiderült, hogy még az úti célunk is ugyanaz: mindketten Aberdeenbe tartunk. Az úton sokat kérdezett rólam, kiderült, hogy magyar vagyok, hogy a televíziós állásomat adtam fel azért, hogy önkéntes munkát vállaljak halmozottan sérült emberek mellett. Ez nagy hatással volt rá, olyannyira, hogy közel engedett magához, beszélni kezdett az életéről. Ekkor derült ki, hogy én pedig éppen egy írónővel ismerkedtem meg, aki felajánlotta, hogy ha szabadnapom lesz, egyszer mindenképpen keressem meg.

Amikor megérkeztem Camphill Estate-re, éppen őszi szünet volt az iskolában, így két teljes hetet kaptam, hogy bárhová elmenjek az országban. Bejártam egész Skóciát, különböző emberekkel, helyzetekkel lepett meg az élet. A Loch Ness-tó mellett én is fürkészve néztem a vizet, és azt kívántam, lehessek az a szerencsés, aki meglátja az állítólag benne élő szörnyet. Volt, hogy hátizsákommal egy Jaguarban utaztam, de volt, hogy egy teherautó platóján vittek. Az emberek mindig nyitott szívvel fogadtak, és amikor kiderült, hogy magyar vagyok, szinte mindenki mosolyra fakadt, és elmondta, hogy mi, magyarok és ők, a skótok rokon népek vagyunk, hiszen folyamatosan a szabadságunkért küzdünk.

Volt, aki Ullapoolban a kikötőtől nem messze a saját házában adott szállást. Amikor pedig este a kandalló mellett a skót kastélyokra és a bennük lakozó állítólagos szellemekre terelődött a szó, megmutatott egy fényképet: egy teremben négy férfi kapaszkodott egymásba és ölelte át egymás vállát, de a terem falán öt árnyék volt látható egymás mellett. Ezen teljesen megakadtam, hiszen azért ez tényleg megmagyarázhatatlan.

Eljutottam a Hebridákra, ahol Lewis szigetén egy kövekből rakott viskóban laktam. A tengerparton egy eldugott öbölben fókák között jártam, de volt, hogy a St. Moluag’s templomból kihallatszó gael éneket hallgattam megbabonázva a szürkületben, amikor már csak a templom ablakain kiszűrődő fény világította meg a gyalogutat. Megnéztem és megérintettem a callanishi állóköveket, egy rég letűnt kor emlékeit. A kövek egy kört alkotnak, a körön belül pedig a fő monolit és egy kis kripta romjai láthatók. Egyébként pedig, ha fentről nézzük az egészet, egy kövekből kirakott kereszt alakot látunk, középen egy kőkörrel. Egykor kultikus hely volt, csillagászati jelenségek szerint építették, mindenesetre a kereszt rövidebbik szára a napéjegyenlőség idején a naplemente pontos irányát mutatja.

Gyorsan eltelt a tíz nap, ami alatt bejárhattam az országot, és vissza kellett térnem Camphillbe.

Ahhoz képest, amit eddig átéltem, egy teljesen új világ várt rám, amikor az őszi szünet után elkezdtem az önkéntes munkát a Camphill Lodge nevű házban, amelynek vezetői Terry és Daniel voltak egy idősebb és egy újszülött kisfiukkal. Négy halmozottan sérült fiú mellé kerültem. Két korosztályban, a kisebbek 12–14 évesek, a nagyobbak pedig 16–17 évesek, laktak ebben a kis házban. Én a nagyobbak nevelője lettem, de mivel Christina, a kisebbek nevelője másik házban lakott, gyakorlatilag nagyon sokat voltam velük is. Kettesével külön-külön szobában laktak – én pedig a sajátomban az ő két szobájuk között. A feladatom az lett, hogy ezekre a fiúkra az iskolán kívüli teendőiknél felügyeljek, hiszen állapotuknál fogva bármikor azonnali segítségre szorulhattak.

Érdekes volt látnom, hogy ezek a fiúk képesek arra, hogy megtanuljanak mindent – mégis elmaradtak attól, amit sejtésem szerint az állapotuk szerint már tudniuk kellett volna. Nem fogtam fel, hogy miért nem tudnak bizonyos dolgokat önállóan megtenni, amikor már réges-régen képesnek kellene lenniük rá, mindenféle segítség nélkül. Gondoltam, majd én behozom velük a lemaradást, és nem hagyom rájuk azt, hogy olyan tempóban fejlődjenek, amit saját maguknak diktálnak.

Már a második héten elkezdtem nekik megmutatni, hogyan mossák a fogukat, és nem hagytam rájuk, hogy csak úgy kilógjon a szájukból a fogkrémes fogkeféjük. Elvártam tőlük, hogy meg is mossák a fogukat. Azt is kértem tőlük, hogy egyedül készítsék ki a másnapi ruhájukat, hogy ne reggel gondolkodjanak, melyik a tiszta ruhájuk, és mit vegyenek fel. Meg azt is, hogy szép lassan egyedül kössék meg a nyakkendőjüket.

Ez azonban nagyon-nagyon nehezen, szinte kilátástalanul nehezen ment.

A Christinára bízott egyik gyermek, Andrew, tizenkét évesen még a kisautóival játszott, mintha négyéves lenne. Szellemi fejlődésében visszamaradott kisfiú volt, és ezen a kisgyermekkori szinten is maradt.

Christopher lassúsága pedig rögtön feltűnt az embernek. Volt, hogy lassan odament valakihez és magához szorította, majd amikor elkezdett nyáladzani, nem akarta elengedni, akit megfogott. Éktelen nevetésbe kezdett, és látni lehetett, mennyire kéjesen örül, hogy ilyen helyzetet teremtett. Tizennégy évesen már erős volt benne a vágy, de nem tudott ezzel és önmagával mit kezdeni.

A két nagyobb fiú közül, akik az én gondjaimra voltak bízva, Scott tizenhét éves volt, termetre a legnagyobb és legerősebb közöttük. Folyton azt hangoztatta, hogy neki semmi baja nincs, ez csak egy bentlakásos iskola, és ő kizárólag az oktatás miatt él itt. Ennek ellenére előfordult, hogy több mint tíz percig magyarázta nekem, miért azt a fogkrémet használjam, ami nála is van, és nem nyugodott meg, amikor mondtam, hogy én azt a márkát nem szeretem. Többször kihasználta testi fölényét a többiekkel szemben, és előfordult, hogy engem is meg akart félemlíteni. Hirtelen dühkitörései voltak, ilyenkor repült minden a szobájukban. Az egyik ilyen alkalomkor meg akartam állítani, hogy ne menjen neki Paulnak, a fiatalabbik szobatársának, mire úgy belém rúgott, hogy nem tudtam teljesen lábra állni. Daniel, a ház egyik vezetője azonnal kórházba vitt Aberdeenbe, ahol kiderült, hogy hála istennek, semmim nem tört el, csupán szétrúgta a térdemet.

Amikor kórházba kellett mennem, Scott megrémült, hogy mit tett. Hazaérkezésünkkor a ház előtt téblábolva várta az autót, amelyikkel a kivizsgálásra mentünk. Ahogy meglátott minket, elénk szaladt, és az autó mellett futva sírt az ijedtségtől, hogy ő nem akart ilyet tenni. Egész teste rázkódott a zokogástól, miközben arra kért, hogy bocsássak meg neki.

Mivel fogalma sem volt, mit tett, nem gondoltam, hogy meg kellene bocsátanom neki – ezt meg úgy fogta fel, hogy nem akarok megbocsátani, de aztán végül megértette, hogy egyáltalán nem haragszom rá.

Előfordult, hogy fennakadt szemmel, görcsök között rángatózva esett a földre. Epilepsziás volt, és a legváratlanabb pillanatokban ott kellett lenni mellette, nehogy kárt tegyen magában. Az egyik délután, amikor gereblyéztük a leveleket és megfogta a taliga nyelét, hogy a gyűjtőhöz vigye, öntudatlanul zuhant fejjel előre a ház mellett csörgedező, néhány fokos vizű kicsiny patakba. Azonnal utánaugrottam, és kivonszoltam a partra, és miközben segítségért ordítottam, egy fadarabot tettem a szájába, hogy ne harapja le a nyelvét.

Daniel az ablakból meglátta, mi történt, kirohant és már együtt vittük be Scott epilepsziás rohamában rángatódzó, víztől csöpögő testét a házba, ahol aztán magához tért. Rögtön lefürdettem és ágyba parancsoltam, ahol alig győzött hálálkodni, hogy megmentettem az életét. Este pedig alig várta, hogy felolvassam nekik a következő mesét.

Az én kis kedvencem azonban egy autista, a vállig érő hullámos hajú sármos fiú, Paul volt. Hihetetlen memóriával áldotta meg a sors. A házban fellelhető összes mesekönyvet kívülről tudta. Annyira, hogy amikor megkérdeztem tőle, hogy a kezemben tartott könyv valahányadik oldalán mi olvasható, rögtön elkezdte mondani a szöveget. De mindenre és mindenkire emlékezett az egész életében.

Néha ugyan dührohamot kapott, amikor valamelyik fiú megérintette, vagy túl közel ment hozzá, ekkor egyik kezét az arca elé emelte, furcsa kígyózó mozdulatokat tett vele, a másik kezével pedig a saját fejét és testét kezdte ütni, és csak nehezen lehetett leállítani. Nehezen vette az emberek közeledését, de tudtam, hogy engem a szívébe zárt, hiszen rendszert vittem az életébe, amire nagy szüksége volt.

A közeledésem elfogadásának nehézségétől függetlenül a leggyorsabban tanult és fogta fel, hogy mit kell tennie, hogy minden segítség nélkül, önállóan tudja mindennapi rutinját a reggeli felébredéstől kezdve az esti lefekvésig végezni – a többiek pedig, amikor látták, hogy mit csinál, elkezdték utánozni ebben. Így tehát Paul lett a legnagyobb segítségemre abban, hogyan sajátítsák el a rám bízott fiúk a leggyorsabban azt, amit Paul egy pillanat alatt megtanult és megtett.

Reggelente én ébresztettem őket. Felügyeltem, megmossák-e a fogukat, rendben felöltöznek-e, megkötik-e rendesen a nyakkendőjüket és a cipőfűzőjüket. Együtt indultunk az iskolába, ahol egy német fiúval, Thomasszal különböző gyakorlatokon keresztül próbáltuk kiteljesíteni az érzékelésüket azoknak a fiataloknak, akiknek itt volt órájuk. Tanítottuk nekik például vízben pacskolva a hideg és a meleg közötti különbséget, vagy kemény és lágy szőrű kefék érintésén keresztül a bőr érzékelését finomítottuk – és ezt heti ötször tettük meg.

Amikor hazaérkeztünk az iskolából, mindenféle programokban vettünk részt, illetve volt, amiket én szerveztem a fiúknak. Dolgoztak a kertben, ők tolták a taligát, vagy gereblyézték össze a leveleket a ház mellett. Sétáltunk a környéken, ahol a helyi emberek mosolyogva köszöntöttek minket, és elismerő pillantásokat vetettek felém. Minden étkezést együtt költöttünk el, együtt takarítottunk, esténként együtt mosogattunk, majd készülődtek a lefekvéshez, és a két szobában külön-külön minden este egy-egy mesével búcsúztam el tőlük. Hetente egyszer egész nap én gondoskodtam a ház lakóinak étkezéséről.

És hetente egyszer volt szabadnapom. Akkor keltem, amikor akartam, és azt csináltam, ami jólesett. Így ismerkedtem meg rengeteg helyi fiatallal, akik szintén azt állították, hogy a magyar és a skót rokon népek. Volt, aki meghívott az otthonába is, és jó barátságba kerültünk.

Örömmel tapasztaltam, hogy Paul segítségével egyre kevesebbet kell nógatnom a rám bízott fiúkat. Amikor reggel felkeltek, rögtön mentek WC-re, és a fiatalabbaknak is egyre kevesebbet kellett segítenem, hogy tisztán hagyják el az illemhelyet. Mosakodtak és fogat mostak, felöltöztek és megkötötték a nyakkendőjüket. Reggeliztek és együtt indultak az iskolába, ki-ki a maga osztályába.

Közeledett a karácsony, a téli szünet, és nem gondoltam, hogy ami most történik, az lesz egyszer a vesztem.

Mivel az önkéntes segítők teljes ellátást és csak jelképes havi zsebpénzt kaptak, az eszembe sem jutott, hogy hazamenjek, bár volt, hogy elmondtam, mennyire jólesne, ha otthon, a szeretteim körében tölthetném az ünnepeket. Aztán nagyon meglepődtem, amikor kiderült, hogy az elmúlt negyedévben végzett munkámért jutalmul kifizetik az útiköltségemet, és karácsonyra hazamehetek. El sem tudom mondani, mennyire örültem!

Hetente egyszer felhívtak otthonról, így édesanyámnak örömmel újságoltam, hogy karácsonykor otthon leszek. Fel sem tudtam fogni, milyen örömet szereztem neki ezzel!

Gyorsan eltelt az otthon töltött két hét, január elején feltöltődve, ragyogó arccal tértem vissza Aberdeenbe.

Az örömöm azonban nem tartott sokáig. Egy hónap múlva Daniel, Camphill Lodge egyik vezetője, egy váratlan, fontos megbeszélésre hívott. Fogalmam sem volt, mi történhetett, izgatottan vártam a fejleményeket.

Teljesen letörtem, amikor megtudtam, mi miatt akartak beszélni velem.

Közölte, hogy egy fiú érkezik a helyemre, és el kell hagynom a közösséget. Sokkal többet nem mondott, csak azt, hogy Rudolf Steiner öröksége, az iskola házirendje szerinti élet, és az, ahogyan én segítettem a rám bízott fiúkat, nem összeegyeztethető. Nem értettem, mi történhetett. Ráadásul megkért, hogy a lehető legrövidebb idő alatt hagyjam el az intézményt, és attól a naptól kezdve a rám bízott fiúkat lehetőleg már ne fejlesszem tovább.

Amikor lejöttem az emeletről, ahol Terry és Daniel éltek, a fiúk vártak rám. Andrew a kisautója kerekeit pörgette, Christopher szájából csorgott a nyál, Scott kicsit darabos mozdulatokat tett, ahogy sajátos mosolyával ott állt előttem, Paul pedig a többiek mögött az arca elé emelte kezét, és azokat a furcsa, hullámzó mozdulatokat tette ujjaival.

Nem tudtam megállni, hogy ne könnyezzek, de próbáltam tartani magam előttük. Elmondtam nekik, hogy nemsokára el kell mennem. Láttam, hogy nem értik az egészet, miért kell elhagynom őket. Igazából sem én, sem ők nem tudták felfogni, mi történhetett. Aztán nyeltem egyet, és ugyanúgy folytattam velük a napi rutinjukat, mint előtte.

Pár nap múlva bemutattak egy fiatalembert, az utódomat, és azt mondták, tovább már nem is foglalkozhatok a fiúkkal, és legkésőbb egy hét múlva el kell hagynom az intézményt, hiszen a most bemutatott fiatalember költözik a szobámba. Akkor fogtam fel, hogy itt tényleg vége mindennek!

Ott álltam pár fonttal a zsebemben, teljesen reményvesztetten.

Így, mivel már nem foglalkozhattam a fiúkkal, megkerestem azokat a magyarokat, akiktől annak idején tudomást szereztem a camphilli lehetőségről. Mindenki értetlenül fogadta a történteket.

Elbúcsúztam az osztályomtól és Thomastól, a barátaimtól, majd megkerestem Aberdeenben azokat a helyieket, akik eddig is jók voltak hozzám. Elmondtam, hogy már csak pár napot töltök itt, ami mindenkit meglepett.

Bár arról egy szót sem szóltam senkinek, hogy még nem tudom, hogyan jutok haza, de legnagyobb meglepetésemre ők adták össze nekem a pénzt, hogy ne szűkölködjek az úton. Volt, aki fiatal angol módjára, nagy lendülettel, teli szájjal nevetve adott, miközben hozzátette, hogy ha ő lenne ilyen helyzetben, én is ezt tenném, ezért egy szót sem mondhatok. Nem akartam elfogadni, hiszen nem értettem, miért kellene elfogadnom ezt. Amikor elindultam tőlük, egy kis csomagban kaptam az útra pár doboz édességet meg teát – és a szobámba visszatérve vettem észre, hogy az egyik doboz celofánjába néhány font volt beletömve.

Amikor pedig az írónővel egy elegáns étteremben találkoztam, nagyon rosszul éreztem magam a minket körülvevő hűvös angol eleganciától. Meghívott ebédre, és amikor a csirkét ettük, majd elsüllyedtem. Bár gyerekkorom óta eszem késsel-villával, attól az evőeszköz-használattól, amit ott láttam, zavarba jöttem. Rám mosolygott, és kérte, ne feszélyezzem magam, tegyek csak úgy, mint máskor. Amikor beszélgettünk, feloldódtam, mert megláttam benne a jóságot és a szeretetet. Ő is adna nekem valamit: elmondta, hogy vannak olyan helyzetek az életben, amikor tudnunk kell elfogadni, mert soha nem tudhatjuk, az elénk került emberektől miért kapjuk vissza. Akkor még nem igazán értettem ezt, de rá való tekintettel elfogadtam a könyveiből néhány dedikált példányt.

Amikor a szobámba visszaérve elővettem a könyveket és belelapoztam, az egyikben egy borítékot találtam.

Meg sem tudtam köszönni ezeknek az embereknek, amit akkor tettek. Másnap kora reggel már indultam is Magyarországra.

Három

Szeretteim persze kitörő örömmel fogadtak otthon. Meglátogattam, akit csak lehetett, találkoztam a barátaimmal, majd bejelentkeztem a Magyar Televíziónál, és 1993 márciusától ismét munkába léptem ott, ahol előzőleg is dolgoztam. Úgy folytatódott minden, mintha meg sem történt volna az a féléves skóciai út az életemben.

Édesanyám továbbra is minden reggel ugyanúgy ébresztett, hogy vonattal utazva kényelmesen beérjek a munkahelyemre. Ott még el tudtam menni a büfébe, mosolyogva üdvözöltem az ébredező épületben az ismerőseimet. Igazából mindenkit, hiszen akkor a Magyar Televízióban dolgozni azt jelentette, hogy egy nagy család tagja vagyok, ahová befogadtak engem is. Azt éreztem, tényleg örülnek, hogy látnak, és visszatértem.

Amikor újra elkezdtem a munkámat, észrevettem, hogy egyik ismert, sportműsorokat készítő sztárriporter gyönyörű, fekete kis sportkocsival érkezett a parkolóba. Amikor megláttam, csak ott álltam az autó mellett, körbejártam, csodáltam, és rögtön elhatároztam, hogy nekem is lesz egy ilyen.

Mintha minden földi és földöntúli erő segített volna abban, hogy kicsivel később felajánljanak nekem is egyet.

Egy gyönyörű, piros Honda CRX-et.

Egy hét múlva pedig a családom segítségével meg is vehettem magamnak ezt a használt, Svájcból behozott gyönyörű kis sportkocsit. Hihetetlenül büszke voltam az autómra – meg persze magamra is, hogy meglett. Mintha csak az én érdemem lett volna, hogy birtokolhattam. Az Aberdeenben történteket szinte már teljesen el is feledtem, de az autóval egy újabb pipa került a teljesült álmaim mellé.

Tudtam, hogy Németországban ezt az autót csak „száguldó koporsónak” nevezik, hiszen rengetegen veszítették életüket a Honda CRX-ekben, de azt mondtam magamban, hogy velem ilyen nem történhet, majd én megmutatom, hogy normálisan is lehet járni vele, nem csak száguldozni.

Ehhez persze ki is próbáltam mindenféle helyzetben, hogy tudjam, mire képes, ha egyszer arra kerül a sor, hogy ki kell használnom a sportosságát, gyorsaságát.

Így történt meg – ami számomra akkor a legtermészetesebb volt –, hogy Siófok központjából Budapestre, a Szabadság térre fél órán belül értem fel, és sokat sejtető mosollyal az arcomon szálltam ki az autóból az MTV épülete előtt.

Akkor ezzel nem nagyon dicsekedtem el senkinek, de ismét egy láthatatlan pipa került a soha le nem írt belső listámon egy másik tételhez.