Jeneva Rose: Home Is Where The Bodies Are

Copyright © 2024 by Jeneva Rose

Hungarian translation © Szaszkó Gabriella, 2024

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Jeneva Rose: Home Is Where The Bodies Are

Blackstone Publishing, USA, 2024

Fordította: Szaszkó Gabriella

ISBN: 978 963 598 386 5 (epub)

Magnólia

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A magyar borítót szerkesztette: Tót Barbara

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Vas Annamária

Korrektor: Kótai Kata, Balázs Piroska

Tördelő: Tót Barbara

Műfaj: thriller

A családomnak

Nektek még ugyan sosem kellett elrejtenetek egyetlen hullát sem, de tudom, hogy megtennétek, ha szükség lenne rá. Bár apával már rengeteget betonoztunk, szóval ki tudja, mi rejtőzik alatta…

Prológus

Az embereket semmi sem hozza annyira közel egymáshoz, mint a halál. Mert a halál olyan, mint azok a magas frekvenciájú kutyasípok, amikkel az elkószált állatokat hívják a gazdáik. Annak a szavára mindig visszatérnek. A halál emlékeztet bennünket arra, hogy az élet véges, és egy nap a mi időnk is eljön. Ilyenkor megállunk egy pillanatra, és tudomásul vesszük a mulandóság tényét, megadjuk neki a kellő tiszteletet, hogy aztán újra szétreppenjünk a világban, mint egy haldokló pitypang magvai. És várunk, hogy újra felcsendüljön a hívószó, reménykedve benne, hogy legközelebb is gyülekezni hívnak csupán, nem azért, hogy körénk gyűljenek.

Kopp, kopp.

Ne aggódj, nem érted jöttek… egyelőre.

1.
Beth

Ma valahogy másképp esik az eső – nem lágyan csordogál, nem erősen veri az ablakot, nem oldalról zúdul ránk, valamiért mégis másmilyen, mint szokott. Mintha elő akarná készíteni édesanyám végső nyughelyét, megpuhítva a talajt, ahol nemsoká nyugalomra tér. A hospice-nővér szerint estére meg fog halni. Furcsa ez. Némelyik ember nem látja előre a halálát, másoknak pedig a visszaszámlálás jut osztályrészül. Fogalmam sincs, melyik a rosszabb.

A konyha ablakán nézek rá az öthektárnyi telekre, amit fák, dombok és sík, gyepes tisztás alkot, sőt, még egy patak is átszeli. A szüleim a hetvenes évek végén vették meg a területet egy farmertől, és nem sokkal ezután itt építették fel az otthonukat. Apró mennyországként gondoltak rá – egy ideig.

Zizeg a telefonom: az öcsém írt, hogy landolt a gépe, és egy órán belül itthon lesz. Itthon? Hogy mondhatja ezt, amikor hét éve nem is járt itt, mióta apa eltűnt? Én semmiképpen sem nevezném ezt az apró, Wisconsin állambeli települést az otthonának. Csupán százhetvennégy ember hívja így ezt a közösséget, de ő nem. A legtöbben nem térnek vissza, ha már maguk mögött hagyták a Ligetet. És aki mégis visszajön, nem önszántából teszi. Ha úgy vesszük, olyan ez a hely, mint egy temető.

Megnézem az üzenetet, amit még órákkal ezelőtt küldtem a húgomnak. Nem olvasta el. Bizonyára egy motelban fetreng tűvel a lábujjai között, mert a karjának vénái már feladták az örökös küzdelmet, nem bírták tartani a tempót azzal, hogy a gazdájuk folyamatosan be akar állni. A húgom puszta gondolatától is remegve sóhajtok fel. A függőség ugyanúgy kimeríti a használót, mint a kihasználtakat.

Kiveszek egy vekni fehér kenyeret a konyhaszekrényből, két szeletre vastagon majonézt kenek. A mosogató melletti tálban sorakoznak a kertből szedett húsos, gömbölyű és fényes paradicsomok. Ráteszem a legérettebbet a kopott vágódeszkára; amint áthatol rajta a kés, kicsurran a leve. Nem is értem, miért készítek anyának paradicsomos-majonézes szendvicset, hiszen napok óta nem evett semmit, de ez a kedvence. Mélyszegénységben nőtt fel, ezért ezek az egyszerű ételek csupán azért váltak kedvencekké, mert sosem evett jobbat. Mindig szerettem volna többet adni neki, megmutatni a Ligeten túli világot – de én magam sem szabadultam innen.

– Eliza… beth. – Anyám erőtlen hangon szólít a nappaliból. A nevemet éppúgy ejti ki, ahogy a karamellás cukorkát szopogatja: lassan, tudatosan, mintha ízlelgetné. Leejtem a vállamat: a legyőzött emberek testtartása ez. Tudom, hogy sosem fogom újra hallani a szájából a nevemet, amit tőle kaptam. Bár megragadhatnám, hogy biztonságos helyre zárjam, mint valami különös családi ereklyét… De a nevem a pillanat rabja, éppolyan, mint most anyám: mulandó, nem tartható meg örökre. Mély levegőt veszek, és elengedem a kést; nagyot puffan a vágódeszkán. Eljött az idő, hogy végső búcsút mondjak.

A falióra este nyolcat mutat. A testvéreim valószínűleg nem érnek ide időben. Bár eddig is minden lehetőségük megvolt arra, hogy anyával legyenek, de ők úgy döntöttek, nem látogatják. Ha így nézzük, meg sem érdemlik az utolsó pillanatait. A halál nem vár senki kedvéért.

– Megyek, anya! – Mosolyt erőltetek az arcomra, mielőtt kilépnék a konyhából. Anya mindig csak azt akarta, hogy boldogok legyünk, és ha hazugság árán is, de ezt megadhatom neki.

A nappalit három hónappal ezelőtt alakítottuk hálószobává. Anya kérte, hogy a hatalmas ablakfülkéből nézhesse a naplementét, mivel életének java részében esti műszakban dolgozott, így azt érezte, lecsúszott minden alkonyatról.

A tévé a sarokban némán közvetíti egy autókereskedés reklámját. Anya legtöbb holmija virágmintás: a takarója, a falhoz tolt kanapé, és rajta a díszpárnák. Még virágos, bekeretezett képek is lógnak a betegágya felett. A virágok az életre emlékeztetik, mondogatta mindig, mert gyönyörűek, törékenyek és mulandóak.

Feltoltuk az ágya háttámláját, hogy kinézhessen az ablakon.

– Szia, anya! – szólítom meg. A hangom majdnem megbicsaklik, végül mégis elnyelem a fájdalmat. Később majd hagyom, hogy átszakadjon a gát, de most, előtte nem.

Pár centire felemeli a kezét az öléből, majd leereszti. Nincs ereje, hogy kimondja a szavakat, de én hallom: Gyere, nézd meg velem a naplementét, Beth!

– Rendben, anya.

Leülök az ágya melletti székre, melynek háta már felvette a testem alakját azon hosszú órák során, amiket mellette töltöttem az elmúlt hónapokban. Hét héttel ezelőtt nagyon rosszul lett, ezért fizetetlen szabadságot kértem az áruraktártól, hogy gondozhassam. Anyának akár több ideje is lehetett volna, ha nem lenne az a fajta makacs nő, aki nagyjából olyan gyakran látogatott el az orvoshoz, mint a gépjárműosztályra. Előrehaladott állapotban állapították meg nála a rákot, akkorra már a máját és a véráramát is megfertőzte.

Megmozgatja vékony ujját, én pedig átkulcsolom a kezét, lágyan tartom. Az eső egy időre elállt, a felhők feloszlottak, és az ég tökéletes kék színt vett fel, megfestve a lemenő nap rózsaszín és narancs árnyalataival.

– Gyönyörű, anya – suttogom, és ránézek.

Szürkülő bőre olyan, mint a fa törzse, egy életnyi stressz és gyász vájt rá mély árkokat. Anya viszont mindig büszkén vállalta ezeket, boldogan jelentette ki: „Minél ráncosabb a bőr, annál keményebb az élet.” Számára ez olyan volt, mint valamiféle kitüntetés, a nehézségeinek bizonyítéka.

A mellkasa már alig emelkedik és süllyed. Alaposan figyelnem kell, hogy meg tudjam állapítani, még mindig lélegzik. Folyamatosan a lemenő napot kémleli, és szinte hallom, mit súgott nekem egy héttel ezelőtt, mielőtt még túl nehézzé vált volna egy-két szónál többet mondania.

Nem sok mindenben lehetünk biztosak ebben az életben, de… egyetlenegyben igen. Ez itt felkel és lenyugszik – bármi történjen. Akár beteg vagy, akár szomorú. Akár háború van, akár béke. Függetlenül attól, hogy épp látod-e, vagy sem. A napra mindig lehet számítani.

Még a haldoklása idején is próbált tanítani, vezetni, a maga módján kimutatni a szeretetét – leckéken és bölcs szavakon át. Óvatosan megszorítom a kezét, hogy tudja, még mindig itt vagyok. Úgy fest, ez az apró nyomás végigkúszik a testén, kiszorítja a levegőt a tüdejéből. Zihálni kezd. Egy pohárba szivacsot merítek, kevés vizet csepegtetek enyhén nyitott szájára. Anya még mindig a napot nézi, amíg én megnedvesítem kicserepesedett ajkát a szivaccsal, majd hátradőlök, míg ő próbál megharcolni hátramaradt, utolsó lélegzeteiért.

Amikor a nap végül lebukik a horizont mögött, anya felém fordítja a fejét. Rámosolygok, de az ő arca komoly. Érzem, hogy a halál a közelében jár, mintha már halványodna a jelenléte.

– Szia, anya – szólalok meg, igyekszem annyiszor kiejteni a számon az anya szót, ahányszor csak tudom, mert tisztában vagyok vele, hogy senki másnak nem mondhatom majd. Ez csak neki jár, itt nincs cserelehetőség. A torkom összeszorul, a lélegzetem úgy akad meg, mint amikor a legmélyebbről készül feltörni a sírás. Az a fájdalmas, megállíthatatlan zokogás, mely megremegteti minden porcikádat. Újra a kezéért nyúlok, és magamhoz húzom. Hidegnek érzem, tudom, hogy ez mit jelent.

Anya rám néz, vagy talán egy kissé fölém tekint, nem vagyok biztos benne. Zavartság ül a szemében, tudja, hogy jön érte a halál, mégis megdöbbenti az érkezése. Mintha mindannyian egy hosszú sorban várnánk a hívására, remélve, hogy a nap sosem jön el – ám végül mindig elérkezik. Anya próbál felém fordulni, de túl gyenge, így én hajolok közelebb. Alig pár centire vagyunk egymástól, amikor ráébredek, hogy a légzése a felületes lassúságból szaporára váltott. Már majdnem itt a vég, és én még annyi mindent meg akarok osztani vele, de tudom, egy élet se lenne elég, hogy mindent elmondjak, szóval igyekszem a lehető legtöbbet kipréselni magamból.

– Szeretlek, anya. Köszönöm, hogy felneveltél, hogy szerettél, hogy olyan voltál, mint a Nap… hogy te voltál az egyetlen ember, akire mindig lehetett számítani. – A hangom megremeg. Nem így akartam ezt közölni vele. Az arcom megrándul, és azonnal ellepik a könnyek, mégis átszakadt a gát. Anya szeme a felismeréstől rezzen össze, vagy valami hasonlótól.

– Az apád… – kapkodja a levegőt.

Közelebb hajolok.

– Igen, anya? Mi van apával?

– Nem… – Próbál még több levegőt szívni a tüdejébe, hogy kipréselje a szavakat… az oly régóta benne rekedt szavakat. Vajon a rákos sejtek végül őszinteségre kényszerítik? – …tűnt… el – hebegi.

Gyorsan pislogok, mintha egy rémálomból próbálnék felébredni.

– Anya, mit szeretnél mondani? Ha nem tűnt el, akkor hol van? – A hangom remeg, nem értem, mit akar ezzel.

– Ne – folytatja, és behunyja a szemét egy pillanatra, mire már azt hiszem, meghalt. De aztán olyan gyorsan pillant újra rám, amilyen gyorsan becsukta a szemét. – Bízz – lihegi.

– Anya! Nem értem. Hol van apa? – zokogom.

Anya kifújja a levegőt, igyekszik elhebegni utolsó szavait, de mást már képtelen hozzátenni, nem maradt ereje. A keze elernyed a szorításomban. Ha valaki eltávozik, tényleg kihunynak a fények. A szeme sötét, üveges. A szája kissé elnyílt.

Meghalt.

Meghalt.

Fájdalmasan felzokogok, miközben az utolsó szavai a fejemben kavarognak tovább.

Az apád. Nem tűnt el. Ne bízz…

2.
Michael

Mindig is tudtam, hogy csak a halál űzhet újra haza. Csupán azt nem tudtam előre megjósolni, hogy kinek a halála. Hét éve hagytam hátra az otthonomat, de ma befutott a hívás. Anya haldoklik, haza kéne jönnöd. Ha a halál szólít, az ember hajlamos azonnal rohanni, így hát felugrottam az első repülőjáratra San José és Wisconsin között.

Halkan dorombol a bérelt kocsim motorja, amint végigsuhanok a gyorsforgalmin – az egyik úton a kettő közül, mely összeköti Allen’s Grove-ot a világ többi részével. Káprázatos szivárvány tűnik fel a horizonton, de a nyugat felől gyülekező dühös fekete felhőkből ítélve nem sokáig gyönyörködhetek majd a látványban. Lassítok, és balra indexelek. Nincs egyetlen kocsi sem az úton, akinek jelezhetnék, de megszokásból mégis megteszem. Ahogy azt előre sejtettem, a Liget pontosan olyan, mint amikor magam mögött hagytam. A kisvárosok sosem fejlődnek, növekednek vagy változnak. Mumifikálódnak régi állapotukban.

Elhajtok a kistelepülés közepén elterülő park mellett, ahol óriási dió- és kőrislevelű juharfák helyezkednek el. Egyedül a fák növekednek folyamatosan errefelé. A régi csúszda, hinta és piknikasztal is megmaradt – csupán rozsdásabbak, kopottabbak lettek. A parkot egyszintes farmházak ölelik körbe, nagy kertekkel. Biztos vagyok benne, hogy a vérvonal nem változott a tulajdonosok esetében.

Jobbra fordulok a zsákutcában végződő Hustis Streeten, ugyanis balra az utolsó házban nőttem fel. Az utcánk a semmibe vezet, mintha ezzel előre jelezné az itt maradó emberek balsorsát. Nem akartam én visszatérni, de nem bízom abban, hogy a testvéreim képesek elrendezni a telek ügyeit. Hiszen ott vannak a saját megoldatlan gondjaik – Nikki, a drogfüggő, és Beth, a középszerűség rabja. Hogyan is várhatnám, hogy bármit elintézzenek?

Nem haragszom a nővéreimre, de tudom, hogy ők megvetéssel gondolnak rám, mert túlnőttem rajtuk, és hátrahagytam ezt a helyet. Felfedeztem a világ másik felét, és ők ki nem állhatnak emiatt. De még az irigységük sem lobbant haragra, hiszen ha az ember a napnál is fényesebben tündököl, mások sokszor ránézni sem bírnak. Két választásom maradt: engem is elvakít a megvetésük, vagy egyszerűen másfelé fordítom a tekintetem. Egyértelmű, hogy az utóbbit választottam. Alig kerestek az elmúlt hét évben, és a helyükben én is így tettem volna, hiszen csak arra emlékeztetem őket, mivé is válhatott volna az életük, ha minden máshogy alakul. Senki se szeretné, hogy ezt folyamatosan az arcába dörgöljék.

Lassan hajtok fel a beton kocsifeljárón, mely az út végén elkanyarodik, átszelve a széles kertet, ami egy másik életben tehénlegelőként szolgált. A házunk Allen’s Grove legmagasabb dombján, a feljáró végén található. Korábban azt gondoltam, nagyon különleges az elhelyezkedése, de erről szó sincs. Mintha azt mondanám, hogy én vagyok a legsikeresebb ember, aki valaha ebben a városkában élt. Óriás a hangyák közt. Leállítom a motort a három férőhelyes garázs előtt. Világoskék a deszkaburkolat a hatalmas farmházon, de korántsem annyira tiszta és élénk, mint amikor apám ápolta. Minden tavasszal magasnyomású vízsugárral tisztította meg a teljes feljárót, a verandát és a deszkaburkolatot is. Ez a ház volt büszkeségének forrása, de ahogy a legtöbb férfit, őt is a büszkesége vitte el.

Felkapom a sporttáskámat a hátsó ülésről, és kiszállok a kocsiból. Nem tervezek sokáig maradni, csak amennyit feltétlenül kell. Édes, szúrós szag csapja meg az orromat, bizonyára az eső és a közelgő vihar miatt. Az erősödő szél egyre hangosabban fütyül. Madarak csicseregnek, dalolnak a környező fák felől. Észreveszem, hogy a bejárati ajtón a vörös festék lepattogzott és kifakult; még valami, amit teljesen elhanyagoltak az idők során – emlékeztető, miért is vagyok itt. Elgondolkozom, hogy kopogjak-e. Talán kellene, hiszen már nem gondolok otthonként erre a helyre. De valahogy nem tűnik helyénvalónak, hogy ilyen módon tudassam másokkal az érkezésemet, mintha csak egy vendég lennék. Így inkább megragadom a hideg ajtógombot, és mélyen beszívom a levegőt, felkészülve arra, hogy belépjek abba a világba, ahová sosem akartam visszatérni már.

3.
Beth

El se mozdultam még a helyemről, pedig anya már vagy húsz perce meghalt. De persze az is lehet, hogy csak két perc telt el. Ha betoppan a halál, az idő mintha megállna. Nemcsak az elvesztésének súlya rázott meg, hanem az utolsó szavai is. Mit akarhatott ezzel? Mit szeretett volna annyira elmondani, és miért várt vele az utolsó pillanatig? Miért? Közte és a tévé színes képernyője között repdes a tekintetem. A Szerencsekereket ismétlik, a játékosok némán tátognak. Három betű látszik a táblán, a megfejtés két szóból áll. A kategória „tárgy”. Anya már kitalálta volna, imádta az ilyesmit.

Az apád. Nem tűnt el. Ne bízz…

Kiben vagy miben ne bízzak? Vagy arra gondolt, hogy úgy általánosságban ne forduljak bizalommal… senki felé? Újra anyára nézek. Olyan, mintha engem bámulna. Az állkapcsa ellazult, és a szája mintha szólásra nyílna, de tudom, hogy többé nem jön ki rajta hang. Már nincs itt velem. Csupán egy test és egy rejtély maradt utána.

Nem tűnt el. De ez nem igaz, hiszen apa hét évvel ezelőtt egy cetlire firkantott üzenetet hagyott hátra anyának. Harminchét év házasság után mindössze négy szóval búcsúzott: Sajnálom, Laura! Szeretlek: Brian.

A kocsiját egy benzinkút biztonsági kamerája rögzítette az otthonunktól tizenöt kilométerre délre, aztán még egyszer Illinois határában, egy autópálya fizetőkapujánál. Ezek után soha többé nem láttuk viszont. Köddé vált, mint az elpárolgó pocsolyák egy forró napon. Egyikünk sem számított erre, bár anya talán mégis, mert később elmesélte, hogy a házasságukkal akadtak gondok, és apa hosszú éveken át küzdött időszakos depresszióval. Megleptek a szavai, hisz sosem veszekedtek, és nekem fogalmam sem volt róla, hogy apa ennyire boldogtalan. Anya azt is elmesélte, hogy próbált segíteni, de apa folyamatosan hárított, mondván, neki nincs semmi baja. A rendőrség kivizsgálta az eltűnése körülményeit. A nyomozás nem tartott sokáig, és először anyára fókuszáltak, mintha ő lenne a gyanúsított. Azt mondják, mindig a házastárs az elkövető, legalábbis az esetek többségében. Aztán ezt a feltételezést gyorsan félresöpörték, amikor két héttel később megtalálták apa üres kocsiját a texasi McAllenben, harminc kilométerre a mexikói határtól. A nyomozást ugyan ezután sem zárták le, de senki sem foglalkozott többé az üggyel.

– Hol van, anya? Apa hová tűnt? – zokogom, és azt kívánom, bár felébredne még egyszer, hogy válaszoljon a kérdésemre.

A bejárati ajtó kinyílik, kiszippantva az állott levegőt a házból. Gyorsan letakarom anyát, megtörlöm a szemem, és felállok.

– Hahó! – szólítgat Michael.

Kereken hét éve nem hallottam a hangját, de ugyanolyan mélyen, magabiztosan búg. Ahogy megfordulok, meglátom az öcsémet a nappali ajtajában, vászonnadrágban és szürke pólóban. Külsőre sem sokat változott. Sötét, rövidre nyírt hajába már vegyült pár ősz szál. A válla kicsit szélesebb lett, mintha rendszeresen járna edzőterembe. A bőre most barnább, de hát Kaliforniában verőfényesebben süt a nap. Keskeny, pár centis heget fedezek fel az arca jobb felén, ami korábban nem volt ott. Biztosan csinált valami hülyeséget. Még mindig az idegesítő kisöcsit látom benne, annak ellenére is, hogy magasságával fölém tornyosul, és már majdnem harminchat éves, alig pár évvel fiatalabb nálam.

– Helló, Beth!

– Szia, Michael!

Csak állunk, egy darabig nem szólunk egymáshoz. Olyan, mintha egy világ választana el bennünket. Michael a családom része, mégis idegen. Egy ismerős idegen: elég hülye helyzet.

– Anya… – Nagyot nyel, képtelen feltenni a kérdést, bár nem is szükséges. A vállam mögé pillant, anyát akarja látni, de őt már a takaró rejti.

– Igen – bólintok.

Michael megdörzsöli a homlokát, szaggatottan kifújja a levegőt.

– Mikor?

– Nemrégen. – Képtelen vagyok pontos választ adni, teljesen elvesztettem az időérzékem.

Michael a fejét rázza, és a padlót bámulja.

– Az a kibaszott gép fél óráig állt a kifutópályán landolás után. Lehet, ideértem volna…

Nem tudom, most azt várja-e, hogy vigasztaljam, de amúgy sincs erőm erre, szóval inkább meg se szólalok. Apához hasonlóan Michael is úgy döntött, hogy magunkra hagy bennünket.

Felkapja a fejét, és a szemembe néz.

– Mondott valamit a halála előtt?

Az alsó ajkamat rágcsálom, miközben elgondolkozom, meg kellene-e osztanom vele anya utolsó szavait. De ő nekem szerette volna elmondani, nem neki. És egyelőre fogalmam sincs, mit is akart üzenni.

– Nem, nem nagyon tudott már beszélni – válaszolom.

Michael beszívja a száját, és bólogat, de hitetlenkedve néz rám. Megértem – elég rosszul hazudok, ő pedig nem igazán bízik meg senkiben.

– Hol van Nicole?

– Kábé annyira tudom, mint te – vonok vállat.

– Megint drogozik?

– Nem állt le sosem.

Michael a fejét rázza.

– Jézusom, hogy lehet így elvesztegetni egy életet…

Biztos vagyok benne, hogy nemcsak Nicole-ra céloz, hanem rám is. Valamikor régen mindannyian sínen voltunk, elindultunk a végtelenbe nyúló vágányokon a céljaink felé. De az én vonatom megállt, Nicole-é kisiklott, azonban Michael… nos, ő teljes gőzzel robogott előre. Fellángol bennem a megvetés, megfékezhetetlenül. Hosszú éveken át nem éreztem semmit, nem érdekelt az élete. De sokkal könnyebb úgy nem törődni vele, ha nincs itt – erre most visszajött, és az érzéseim felkavarodtak. A düh fészket vert a lelkemben; nagyon jól tudom, hogy mindig bennem fortyogott, s csak a megfelelő pillanatra várt, hogy kitörjön.

– Mikor beszéltél vele legutóbb? – kérdezem.

Töprengve vakargatja az állát.

– Írtam neki a születésnapjára.

– Húha!

Michael a homlokát ráncolja, mert kicsit sincs hozzászokva, hogy számonkérik. Talán nem is ez a legjobb pillanat, hogy szembesítsem a vétkeivel, de teszek rá. Most felőlem akár össze is omolhatna a ház, és elnyelhetné a föld, valószínűleg még csak meg se ijednék.

– Ezt megérdemeltem – bólint.

Csalódást okoz a válasza: én veszekedni akartam, rázúdítani a dühömet, a fájdalmamat valakire, erre a kisöcsém érettebben viselkedik nálam. Azt hiszem, az ember fejlődése korlátozott, ha megreked egy helyen, hasonlóan egy szobanövényhez, amit sosem ültetnek át nagyobb cserépbe.

Megmozgatom a lábam, végignézek a karcos, kopott keményfa padlón. Bocsánatot kellene kérnem, de nem sajnálok semmit.

Michael újra mögém pillant.

– Megnézhetem anyát?

Oldalra lépek, és lehúzom a leplet az arcáról. Ez már csupán egy test, nem anya. Ha ő lenne, mosolyogna, de csak ernyedten lóg az állkapcsa. Ha anya lenne, élénk játékosság csillogna a szemében, azonban most homályos, üveges tekintettel les. Halálában sem talált megnyugvást.

A torkom összeszorul, alig bírok nyelni, pedig én vagyok a legidősebb, nekem kellene a legerősebbnek lennem.

– Szeretnél kettesben maradni vele?

Látom, hogy Michael tekintete kiüresedik anyát nézve, és elgondolkozom, vajon ő is igyekszik-e erősnek mutatni magát. Sosem volt sírós, ahogy egyikünk sem. Apa erősnek, higgadtnak nevelt bennünket. Ha képes vagy uralkodni az érzelmeid felett, mindent uralsz – ezt mondogatta mindig. Úgy beszélt erről, mintha valami szuperképesség lenne, ám valójában csak egy rettenetes megküzdési stratégia, amivel magunkra hagyott bennünket, amikor eltűnt.

Michael lassú, kimért léptekkel indul el felém. Fogalmam sincs, mit csináljak, hogyan is viselkedjek. Amikor hozzám ér, kis híján összerezzenek. A kezét a vállamra teszi, és egyenesen a szemembe néz.

– Sajnálom, hogy nem értem ide előbb, Beth.

Felnézek rá, végigzongorázom pár válaszlehetőségen, mielőtt választanék egyet.

– Én is sajnálom – sóhajtom, azzal hátrébb lépek.

A keze lecsúszik a vállamról. Ahogy mondani szokták, vannak azok a kapcsolatok, amelyekben hosszú idő után is pontosan ugyanott vesszük fel a fonalat, ahol régen megszakadtak, mintha nem is telt volna el idő. Na, ez nem tartozik közéjük.

– A konyhában leszek. Megpróbálom elérni Marissát, hogy elmondjam, mi történt – teszem hozzá.

Michael csak bólint. Nem is kérdez a lányomról, az egy szem unokahúgáról. Némán elfordul, és leül az ágy mellé. Előrehajolva a matracra könyököl; anya apró keze eltűnik a tenyerei között. Lehajtja a fejét, az arcát anya testébe temeti. Visszafojtott suttogást hallok, de nem tudom kivenni a szavait. Mintha újra gyerek lenne, és valami csínytevés után esedezne anya bocsánatáért – de ő már elment, nem bocsáthat meg neki… Többé már egyikünket sem oldozhat fel a bűneink alól.

4.
Beth

Belekortyolok a négyujjnyi Seagram’s 7 whiskey-be. A sárgabarack édeskés aromája abban a pillanatban elillan, amint megérinti az ízlelőbimbóimat, hirtelen átveszi a helyét az alkohol íze, ami leginkább gyenge fertőtlenítőfolyadékra emlékeztet. A whiskey-t anya csak alkalomadtán engedte meg magának. Ez a lötty igazi kis csemege volt neki, pedig olcsó, és az íze borzalmas – de néha a legrosszabb dolgoktól érezzük azt, hogy igazán élünk. Nekidőlök a konyhapultnak, és várom, hogy a lányom visszahívjon. Egy légy döngicsél a felszeletelt paradicsom felett, a szendvics körül, amit már nem tudtam elkészíteni anyának. Megfordul a fejemben, hogy lecsapjam, de úgy érzem, a mai napra épp elég haláleset történt már ebben a házban, szóval hagyom, hadd szívogassa a paradicsom levét. Legalább valaki jóllakik.

Fogalmam sincs, mit kezdjek magammal, csak iszogatom ezt a pocsék whiskey-t. Minden egyes korttyal lejjebb nyomom a gyász fájdalmát. A temetést kellene szerveznem, viszont azt sem tudom, mit szeretett volna anya. Valahányszor megpróbálta felhozni a témát, csak annyit mondtam neki, hogy „majd később beszélünk róla”. Nos, már nincs több „később”.

Csöng a telefonom: Marissa hív.

– Szia! – szólok bele a készülékbe, de csak statikus zörejt hallok: már nagyon régóta rossz errefelé a térerő.

– Szia, anyu! A szakaszvezető mondta, hogy kerestél. Mi a helyzet? – kérdezi. Hangos zúgás jön a háttérből: nehéz gépezetek, motorok búgnak, és sokan beszélgetnek.

– Jössz már, Thomas? – ordítja egy férfi, mire távolabbról hallom Marissa hangját:

– Igen, azonnal ott vagyok!

Újra a füléhez nyomja a készüléket, így megint hangosabban hallom.

– Halló, itt vagy még?

– Igen, itt vagyok. Hogy vagy? – Még nem állok készen arra, hogy megosszam vele a hírt. Fogalmam sincs, hogyan fog reagálni rá. Hét évvel ezelőtt még nagyon közel álltak egymáshoz, de apa eltűnése megváltoztatta anyát. Távolságtartó lett, és zárkózott; akárcsak én. Nehéz feldolgozni, ha valaki úgy dönt, hogy kilép az életedből. Nekem nem sikerült, és öntudatlanul a lányomat is távolabb taszítottam magamtól, ahogy anya tette. Csak akkor vettük észre, mi történt, amikor már szakadék tátongott közöttünk. Marissa egy éve Dél-Koreában volt kiküldetésen egy tengerészgyalogsági bázison. Azelőtt pedig a kiképzés miatt nem találkozott a nagymamájával, így több mint két éve nem látta őt. A Nagy Tavak környékén is választhatott volna állomást, közel az otthonához, de természetesen Marissa a lehető legtávolabbi helyet szúrta ki. Ha lehetett volna a Holdra menni, arra is azonnal igent mondott volna.

– Nagyon sok a dolgom, sajnálom, hogy rég hívtalak. Mi a helyzet? – kérdez vissza.

Újra belekortyolok a Seagram’sbe, hosszan tartogatom a számban, mielőtt lenyelném. Fogalmam sincs, miért csinálom ezt, talán a határaimat feszegetem.

– Azért hívtalak, mert… – Újra a legyet nézem, ami a hátára fordult a paradicsom levében. Kinyiffant. Túl sok volt a jóból. – Meghalt ma a nagyi. – Gombócot érzek a torkomban, majd kitör belőlem a zokogás. Magamba döntöm a maradék italt, nagy nehezen lenyelem.

– Mi? Anyu, nagyon sajnálom! – Úgy mondja ezt, mintha csak az én gyászom lenne, az övé nem. – Jól vagy? Szeretnéd, hogy hazamenjek? Megkérdezem, kaphatok-e eltávot.

– Én… – Beletelik egy kis időbe, amíg keresem a szavakat. Jól vagyok: nem. Nincs semmi gond: túl komolytalan. Rendben leszek. Ez a jó választás. Rendben leszek, nem jól. Ezek a szavak majd megvédenek az érzelmektől. – Rendben leszek, de ha haza tudnál jönni, annak nagyon örülnék.

Zúgást hallok a vonalban, már azt hiszem, hogy szétkapcsolt. Elhúzom a fülemtől, hogy ránézzek a képernyőre, de a számláló tovább ketyeg.

– Oké, meglátjuk, mit tehetek. – Újra csend. – Apu tudja már? – kérdezi, és ekkor már sejtem, hogy nem fog hazajönni, csak biztosra akar menni, hogy lesz mellettem valaki, aki majd támogat. Viszont a volt férjem nem fog iderohanni a hírre, bár nem is várnám el tőle. Nem beszéltünk egymással, mióta Marissa csatlakozott a tengerészgyalogsághoz. Egy évvel az apám eltűnése után mondott le a kapcsolatunkról.

Apa nem tűnt el.

– Nem, még nem mondtam el neki.

– És mi van Nicole nénivel? – veti fel.

A húgom említése megdöbbent. Egy éve nem beszéltünk, miután túl kiszámíthatatlan és veszélyes lett. Erről hallgattam Marissa előtt, úgy voltam vele, hogy amúgy is a világ másik felén van, szóval Nicole őt nem bánthatja.

– Még nem tudtam elérni – felelem őszintén.

Újra csend.

– Beszéltél vele mostanság? – kérdezem.

– Hát… Nicole néni szokott nekem leveleket írni.

Ez cseppet sem lep meg. Nicole mindig is imádott írni, főleg a verseket és magvas gondolatokat szerette. Briliáns elméjét azonban felemésztették a drogok. Régebben komolyan hittem benne, hogy le tud szokni, de a többszöri elvonó, túladagolások, lopások és rendőrségi ügyek után letettem róla, hogy valaha is visszakaphatom a testvéremet.

– Miről ír neked?

– Mesél az életéről, és kérdezget a tengerészgyalogságról meg Dél-Koreáról. – Szinte hallom, hogy mosolyog. Én is ugyanezt csináltam: folyamatosan érdeklődtem róla, és meséltem neki arról, mi van velem. De az én szavaim nem késztették mosolyra. A lányom, úgy fest, szorosabb kapcsolatot alakított ki a drogfüggő húgommal, mint a saját anyjával. A mellkasomba új érzelem fészkeli be magát. Féltékenység lenne? Azonnal elnyomom magamban, hiszen Nicole élete a legkevésbé sem irigylésre méltó.

– Jaj, anyu, nagyon sajnálom, ami a nagyival történt, de most már mennem kell. Hívlak, amint lehet!

– Rendben, édesem! – Leteszi, mielőtt még befejezném a mondatot.

Felsóhajtok, és végiggörgetem az üzeneteimet. Nicole látta, de nem válaszolt, ezért egy hosszú monológot gépelek, tele dühvel és gyásszal. Leírom neki, mennyire mérges vagyok rá, hogy nincs itt velem, és azt is, mennyire megvetem, amiért képtelen volt meglátogatni őt. A fejéhez vágom, hogy gyenge és önző, aztán kitörlöm az egészet, és visszadugom a telefont a zsebembe. Néha jobb bizonyos szavakat kimondatlanul hagyni.

Mozgást érzékelek a látóterem peremén, és amint felnézek, Michaelt pillantom meg az ajtóban. Az arca kipirult, a szeme fátyolos, mintha most hagyta volna abba a sírást. Feltartom a Seagram’ses üveget, és felé nyújtom.

– Kérsz?

Az arcára undor ül ki, de vállat von.

– Ja, miért ne?

Öntök fejenként négyujjnyit egy-egy pohárba. Michael elveszi tőlem az egyiket, majd a szájához tartja, de csak bámulja a zavaros, aranyszínű, leginkább vizeletre emlékeztető folyadékot. Aztán mégis lehúzza a felét. A teste megremeg, és olyan fancsali képet vág, mintha citromba harapott volna. Alighanem más minőséghez van szokva, én pedig elgondolkozom, vajon az milyen érzés lehet. Talán jobb nem tudatában lenni, mit nem kaptál meg az élettől, hogyan is él a felső tízezer. Főleg úgy, ha tudod, hogy maximum csak belekóstolhatnál.

– Hát ez borzalmas – állapítja meg köhögve.

Nagyot kortyolok, s a poharam felett a testvéremre nézek, aki próbálja összeszedni magát a sokk után.

– Ja, az.

Michael kihúz egy széket, és leül. Lassan forgatja a poharat a viharvert asztalon – a fafelület barázdákkal és karcokkal teli. Eszembe jut, milyen volt, amikor még mindannyian összegyűltünk az asztal körül: apa meg anya a két végén, mi pedig középen, egy üres székkel. Sosem ültünk ugyanott, folyamatosan változtattuk a helyünket annak alapján, hogy épp kire voltunk mérgesek, vagy kit kedveltünk leginkább az adott napon. Ha ma kellene választanom, inkább le se ülnék. De már nem vagyok tini, a felnőtteknek pedig muszáj helyet foglalniuk az asztalnál, így hát letelepszem a másik végébe Michaellel szemben, a szüleink egykori helyére.

– Sikerült felhívnod Marissát? – kérdezi.

Bólintok, majd újra kortyolok.

– Hazajön?

– Nem valószínű. – Hosszú sóhaj tör fel belőlem. – DélKoreában állomásozik.

Michael szeme hatalmasra tágul.

– Hú, ezt nem is tudtam. A katonaságnál van?

– A haditengerészetnél – javítom ki.

– Nem semmi – feleli, de engem nem érdekel, mi nyűgözi le. Az órája csilingelve ütődik az asztalnak. Félig piros, félig kék, ragyogó ezüst fémszíjon, a számlapra gravírozott Rolex felirattal. Ez nyilván többet ér, mint a kocsim, az öcsém meg úgy hordja, mintha valami kapszulás játékautomatából szedte volna ki.

– Mi történt? – mutatok a sebhelyre az arcán.

Michael megérinti az ujja hegyével a függőlegesen futó, pár centis heget.

– Autóbaleset.

– És erről miért nem szóltál?

– Lett volna bármi értelme? – kapja fel a fejét.

Hunyorgok, aztán ellazul az arcom. Michaelnek igaza van. Nem lett volna semmi értelme, ha elmondja. Talán írtam volna neki, hogy megkérdezzem, jól van-e, vagy felhívom. De ennyi. Lenézek a lerágott körmömre. Gyerekkoromban szoktam rá, és azóta se bírtam abbahagyni. A rossz szokások elég makacsul tartják magukat.

– De már jól vagy?

Michael bólint, és újra iszik. Talán már hozzászokott a whiskey ízéhez, mert ezúttal nem rezzen össze. Engem arra tanított az élet, hogy bármihez hozzá lehet szokni.

Örülök, hogy legalább az egyikünk jól van. Anya a szemem láttára halt meg, és tudom, hogy ezt is elfogadom majd, de abban nem vagyok biztos, hogy valaha is jól leszek-e. Van, hogy a dolgok örökre megváltoznak.

– És most mi lesz? – kérdezi Michael, s a válla felett lopva a nappali felé pillant. Anya testét újra takaró borítja, csak mi tudjuk, hogy ott van alatta. Üresnek tűnik megosztani a gyász pillanatát Michaellel úgy, hogy nem volt itt, amikor az anyánk meghalt. Most az arca körvonalát kémlelem a lepel alatt. Úgy látom, mintha megemelkedne a levegőtől a takaró. Pislogok párat. Csak képzeltem, biztosan csupán a vágyaimat vetítem ki. Vagy elment az eszem. Sosem értettem ezt a dolgot: mintha az őrület csak úgy hirtelen rátörhetne az emberre.

– Beth – szólít meg újra Michael, amivel kirángat a gondolataimból.

Pislogva nézek rá.

– Bocsánat. Nem tudom. – A faliórára pillantok: harminc perccel múlt kilenc. – Anya ápolója, Cathy bármelyik percben visszajöhet. Majd ő elmondja, mit kell tennünk.

Ismét belekortyol a whiskey-be.

– És mi a helyzet a temetéssel?

– Mi lenne vele?

– Mi volt anya kívánsága?

– Fogalmam sincs. – Egy könnycsepp csorog le a szemem sarkából, amit azonnal le is törlök. – Nem mondta el.

Michael beszívja a száját, mintha nem tudná, mit is mondhatna erre, majd megköszörüli a torkát.

– Szóval, veled mi a helyzet? – vált témát.

Hét évvel ezelőtt beszéltünk utoljára, és bár rávághatnám erre, hogy „Hú, hol is kezdjem…” Mindennek meg kellett volna változnia ennyi idő alatt, csakhogy én megrekedtem. Ugyanabban a gyárban dolgozom, nem költöztem el, nem lett új kocsim.

– Elváltam – bököm ki végül. Nem vagyok szomorú emiatt, ugyanis fogalmam sincs, hogy valaha szerelmes voltam-e a férjembe. A gyárban találkoztunk, amikor elkezdtem ott dolgozni a szalagnál. Ő a gépeket kezelte. Tizenkilenc éves voltam, kilátástalan jövővel. Amikor randira hívott, végre történt velem valami érdekes, már nem csak a fizetésnapot vártam, vagy a szabadnapomat. Aztán terhes lettem, és tudtam, hogy a házasság a következő lépés; de nem a saját érdekeimet szem előtt tartva mentem bele, hanem a lányom és az apja miatt.

– Sajnálom. Mikor történt? – mormolja komoly tekintettel.

– Öt éve – vonok vállat. – De már jóval korábban vége lett.

– Mi történt?

– Az élet közbeszólt.

Nem akarok virágnyelven beszélni, de így sikerül. Mély levegőt veszek, és a szemébe nézek.

– Miután apa eltűnt, eléggé „megszállott” lettem. Tom így mondaná. És ez jó nagy terhet rakott a házasságunkra, az életemre, meg a lányommal való kapcsolatomra is. Csak az érdekelt, hogy megtaláljam, és időközben minden mást elveszítettem.

Michael előrehajol, az asztalra könyököl. Ha anya itt lenne, ezért rápirítana.

– Sajnálom, hogy nem voltam itt. Bele sem gondoltam, min mehetsz keresztül.

– És te?

– Mi van velem? – dől hátra újra a széken.

– Neked nem volt nehéz? Te nem akartad megtalálni apát? – Annyi kérdés tolong a fejemben, ám nagyon jól tudom, ha túlságosan erőltetem, teljesen bezárkózik majd előttem. Ilyen volt már kisgyerekként is, és a legtöbb ember nem igazán változik. Michael túlagyal, túlelemez mindent, de megtartja magának a gondolatait, gyűjtögeti az okos kis észrevételeit, mint mókus télire a mogyorót. Feltehetően ezért is ilyen sikeres.

– Anya nem akarta… – A bejárati ajtó hangja beléfojtja a szót.

Cathy dugja be a fejét. Magas és vékony, fekete, göndör haját alacsony copfba fogta.

– Szia, Beth! – köszön, és becsukja az ajtót maga mögött. – Hogy van Laura?

A szemem megtelik könnyekkel. Minél többször mondom ki, hogy anya meghalt, annál valóságosabbá válik. Megrázom a fejem, kissé lehajtom, mire Cathy bólint, és együttérzően néz rám. Néha elgondolkozom, hogy csinálhatja ezt, hogyan képes eltölteni az utolsó napjaikat az emberekkel, és végignézni a haldoklásukat. Biztosan megviseli. Azt hiszem, emberként megvannak a határaink, hogy mennyi halált vagyunk képesek a hátunkon cipelni.

– Michael vagyok, Beth öccse – mutatkozik be a testvérem, és feláll, hogy kezet fogjon Cathyvel.

– Cathy. És fogadja őszinte részvétemet! – Picit megrázza a fejét. Ilyen képlékennyé válik az üdvözlés a reményvesztettség óráiban.

Cathy pár pillanatig kissé zavartan ácsorog, pedig már hospice-nővérként dolgozik tíz éve, de úgy fest, a tapasztalat ezt a helyzetet nem teszi egyszerűbbé.

– Sajnálom, hogy épp nem voltam itt – mondja végül.

Nem osztom meg vele, hogy én inkább örülök ennek.

– Semmi gond.

– Mind a ketten el tudtatok búcsúzni? – pillant ránk, mi pedig bólintunk.

– Akkor megengeditek, hogy felhívjam a temetkezési vállalkozást, és elindítsuk a folyamatot?

Tudom, hogy ez mit jelent: jönnek, és elviszik anyát… mármint nem őt, hanem a testét. Aztán pár liter formaldehidet vezetnek belé, hogy a temetésig lelassítsák a bomlást. Kisminkelik majd, ami az esküvője óta most először történik meg vele, a haját pedig olyanra igazítják, ahogy ő maga sose hordta volna. A legszebb ünneplőjébe öltöztetik. Anya utálná.

Mivel semmit sem felelek, Michael szólal meg helyettem.

– Persze, Cathy, intézkedj nyugodtan!

Azért az ápolónő továbbra is kérdőn néz rám, így hát bólintok, mire Cathy visszatér a konyhába. Michael leül mellém az asztal sarkára, és a kezemért nyúl, megszorítja. El akarom rántani, megtagadni a vigasztaló gesztust, de nagyobb szükségem van most erre, mint hogy lázadjak. Újra belekortyolok a Seagram’sbe – már az ízét sem érzem.

– Minden rendben lesz – mondja, azonban én nem hiszek neki.

A telefon csöngése zökkent ki. „Ismeretlen szám”, ugrik fel a képernyőn. Érzem, hogy rossz híreket kapunk. Anya azt mondogatta mindig, hogy a baj hármasával jön. Ez lesz a második, biztos vagyok benne.

– Halló! – veszem fel a telefont.

– Halló, Elizabeth Thomasszal beszélek? – szólal meg egy mély, tekintélyt parancsoló hang a vonalban.

– Igen.

– Ross felügyelő vagyok a beloiti rendőrkapitányságról. A testvérét, Nicole-t egy órával ezelőtt megtámadták. Jelenleg a Memorial Kórházban látják el.

– Jól van?

Michael szeme elkerekedik, és közelebb hajol hozzám.

– Követeli, hogy engedjük haza, de a sérülései miatt szükség lenne egy családtagra. El tudna jönni érte? – kérdezi a felügyelő.

– Igen-igen, persze. Indulok is. Húsz percen belül ott vagyok.

– Köszönjük, Ms. Thomas. Várjuk. – A vonal szétkapcsol.

– Mi történt? – kérdezi Michael.

Kissé bizonytalanul állok talpra, és azonnal meg is bánom, hogy ennyit ittam. Általában a lelkiismeret-furdalás másnap reggeli program, de néha korábban jön.

– Nicole kórházban van. El tudnál vinni?

Michael egy pillanatig sem habozik, azonnal felpattan. A markába dobom a 2010-es Toyota Camry kulcsait. Az öcsém ugyan elkapja, de úgy néz az ősrégi kulcsra, mintha valami idegen bolygóról származna. Nem szól egy szót se, de tudom, mit gondol. A pénz éppúgy megváltoztatja az embereket, mint a halál. A legrosszabbat hozza ki bárkiből, aki nem tud uralkodni felette.

5.
Nicole

Fura az emlékezet. Az agyunk egyszerűen eldönti, mit érdemes tárolni, a többi pedig mehet a kukába. Bizonyos dalszövegekre évekig, akár évtizedekig is emlékszünk. Fontosak? Ennyire biztosan nem, de sokszor kiemelkedő pillanatokhoz kapcsolódnak. Például fejből tudom a Red Hot Chili Peppers Californicationjének minden sorát, mert 1999-ben ez szólt, amikor megcsókoltam az első szerelmemet. Ugyanígy a Papa Roach Last Resortját is kívülről fújom, mert ez a dal üvöltött a szüleim kocsijának rádiójában, amikor életemben először egyedül vezettem, miután meglett a jogsim. Ez a dal jelentette a szabadságot, az első kóstolót a felnőtt életből. Ugyanígy emlékszem a Nine Inch Nails Hurtjére, mert ez ment a háttérben, amikor először túladagoltam magam, és azt gondoltam, ez lesz az utolsó, amit életemben hallok. Tisztán emlékszem, hogyan formáltam a szavakat, mivel a számon kívül mást képtelen voltam mozgatni. Az ajkamon hányás száradt, de mozgott le-fel, előre-hátra. Aztán még ott vannak a véletlenszerűen felbukkanó emlékek, amik egyszerűen beékelődtek az elmémbe, például telefonszámok, noha a készülékek memóriája már eltárolja őket helyettünk. Emlékszem például apa számára, annak dacára, hogy már évek óta nem ütöttem be. Ahogy Bethére is. Két mentőöv, de csak az egyik elérhető. Ma Beth fogadta is a hívást, ami meglepett.

– Hogy érzi magát, Nicole? – kérdezi a nővér, ahogy belép a kórházi szobámba. Fiatal, lelkes, élénk tekintettel és üde bőrrel. Hasonló korúak lehetünk, csak én közel sem nézek ki úgy, mint ő. Nem az idő az egyetlen, ami öregít. A nővér mosolyog, de nem úgy, mintha örülne, hogy lát; inkább annak, hogy nincs a helyemben. Kihúzza a papírjaimat az ágyam végéből, átnyálazza a kórlapomat, ami feltehetően részletesen leírja az összes bajomat. Nem ez az első alkalom, hogy megtámadtak. Ha az ember rossz dolgokat hajszol, hajlamos mágnesként vonzani a bajt.

– Jól vagyok – válaszolom, bár ez korántsem igaz.

A jobb karomat korábban begipszelték. Ezt a sérülést négy héttel ezelőtt szereztem, és a gipszet ezen a héten kellett volna levenni, erre most az orvos a biztonság kedvéért még egy hétig rajta akarja tartani. Tuti, hogy az arcom ezerféle színben játszik, ugyanis irtózatosan lüktet. Pár bordám összezúzódott, és fáj, ha mély levegőt veszek; mintha csak azért lélegeznék, hogy túléljek, de nem igazán látnám el a testemet oxigénnel. Már régóta érzem ezt az életemmel kapcsolatban. Az orvos azt mondta, szerencsés vagyok, hogy nincs bordatörésem. Azt hiszem, neki és nekem teljesen más fogalmunk van a szerencsés szó jelentéséről.

Egy adag metadon segített kicsit tompítani az elvonási tüneteket. Ma már meg kellett volna kapnom, meg is kérdezték, miért nem jöttem el érte. Persze hazudtam, kifogásokat kerestem, hogy gondom támadt a közlekedéssel, meg ehhez hasonlók. Az igazság viszont az, hogy