részlet

Budapest, 2023

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Arianna Davis: What would Frida do? A guide to living boldly.
Seal Press, Hachette Book Group, New York, USA

Copyright © Arianna Davis, 2020
Borító- és belívterv Chin-Yee Lai
Borító- és belívillusztráció Kimberly Glyder
Borító © 2020 Hachette Book Group, Inc.

Hungarian translation © Hessky Eszter, 2022
Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2022
Minden jog fenntartva

Fordította Hessky Eszter
Szerkesztő Csengery Kristóf
Felelős szerkesztő Schultz Judit
Felelős kiadó: Jaffa Kiadó

ISBN 978 963 475 743 6

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Frida Kahlónak,

aki a legfontosabbat tanította nekem:
„Viva la vida!”

Tartalom

Bevezetés

1. Önbizalom

2. Fájdalom

3. Kreativitás

4. Stílus

5. Szerelem

6. Megszakad a szív

7. Szex

8. Identitás

9. Barátság

10. Viva la vida!

Köszönetnyilvánítás

Források

A szerzőről

Élj
merészen!

Bevezetés

Coyoacán Mexikóváros egyik déli kerülete. Párizsról, Berlinről, Madridról és más európai nagyvárosokról elnevezett utcáit bonyolult kovácsoltvas kapuk mögött álló, színesre festett házak szegélyezik. Az álmos délutáni nyugalomban a Calle Londra hirtelen megélénkül. Vagy egy tucatnyi ember kezd el nyüzsögni, páran lábujjhegyre is állnak, hogy belessenek az egyik háztömb előtt kígyózó sor mögé. 1907 és 1954 között ez a vibrálóan kék ház volt Frida Kahlo otthona.

A Casa Azul, a Kék Ház 1958 óta Frida Kahlo Múzeumként működik Frida férje, Diego Rivera jóvoltából, aki bőkezű adománnyal járult hozzá, hogy egykori közös otthonuk tiszteletadás legyen felesége művészete előtt. És a ház több mint hatvan évvel Frida halála után még mindig csupa élet.

Amikor belépek a Museo Frida Kahlo felirat alatti keskeny, zöld kapun, egy belső kertbe jutok, amelynek a falai rikító kékre vannak festve. Mintha egy aprócska őserdőben lennék: az ég felé nyúló pálmafák törzsét kaktuszok és buja zöld növények ölelik körbe. Mielőtt belépek a házba, megpillantok egy kis kőpadot oldalt, és leülök, hogy magamba szívjam a látványt. Behunyom a szemem, és hallgatom a szökőkút csobogását; az őszi levegő roppanós és hűvös, és szinte érzem, ahogy a pórusaim beszívják a föld és a moha illatát. A fejem fölött levelek ringatóznak és madarak csicseregnek.

Amikor kinyitom a szemem, a fiatal Frida Kahlót látom, ahogy közeledik: kicsit húzza a lábát, ruhája a földet súrolja, és a Cielito Lindót dúdolja maga elé. Szőrtelen kutyája, Señor Xolotl mögötte üget. Kinyílik a kertkapu, és Frida arca felragyog: – Diego! – kiáltja boldogan. Én is elmosolyodom.

Ábrándozásomat hangos rikoltás szakítja félbe. – Bocsika! – veti oda nekem egy magas, nyurga szőke lány, miközben a lábamra tapos. Úgy tűnik, útban vagyok: pont itt akar fotózkodni. Odébb megyek, ő pedig tökéletes influenszerpózba vágja magát, míg a barátnője készít róla vagy száz-százötven képet a telefonjával. Aztán elmennek, én meg örülök, hogy visszatérhetek Fridához – de nem telik bele egy perc, és egy csapat japán iskolás lány, mind egyforma fridás pólóban, hangosan nevetgélve és anyanyelvükön karattyolva szintén nagyszabású szelfizésbe kezd. Mögöttük mintha megduplázódott volna a múzeumba igyekvő tömeg: az eddig békés és csendes kertet bábeli hangzavar tölti be, és az emberek egymás sarkát tapossák, hogy bejussanak a házba.

A múzeum környéke, amelyet Frida annyira szeretett – ahol született és ahol meghalt, ahol beleszeretett a férjébe, ahol megrendítő képei nagy részét festette, és ahová mindig visszatért, akárhová is vetette az élet –, tobzódik a Fridát ábrázoló graffitikben, poszterekben és szuvenírekben. Több háztömbön keresztül minden sarkon leszólítja az embert egy-egy Frida-stílusú ruhába öltözött nő, karján kosárral, amiben pólók, pénztárcák, és apró, összenőtt szemöldökű Frida-babák várják, hogy valaki megvegye őket. Ha továbbmegyünk a belváros felé, a bolhapiacok standjai is roskadoznak a Frida arcképével díszített tárgyaktól, a fülbevalótól kezdve a konyhai kötényen, ékszerdobozon, matchboxokon keresztül a mokasszinig, iPhone-tokig és salátástálig. Sőt, a Frida-imádat bőven túlterjeszkedik Coyoacán hangulatos utcáin.

A Frida-mánia az 1990-es évektől kezdve meghódította az egész világot. A festőnő posztumusz népszerűsége minden évvel egyre csak nő, és mára világossá vált, hogy nem múló divatról van szó: a világot mindörökre rabul ejtette Frida megjelenése, élete és művészete. A feminizmusnak és az 1980-as években megjelent chicano mozgalomnak hála, hírneve új erőre kapott, és a következő évtizedben Frida teljes értékű hírességgé vált. A 2002-es, Oscar-díjas életrajzi film, amelyben Salma Hayek játszotta Fridát, csak tovább táplálta a festő iránti lelkesedést. Hatása ma már Mexikóvárostól több ezer kilométerre is érezhető: ott van Európa múzeumaiban, Tokió giccses ajándékboltjaiban és gyakorlatilag mindenhol, ahová az internet elér. Indíts egy gyors Google-keresést, és elárasztják a képernyődet a Frida Kahlo-kulcstartók, a Frida Kahlo-pénztárcák, a Frida Kahlo-hűtőmágnesek, -bögrék és -kulacsok. Zoknik, bőröndök és parfümök, strandtáskák, tollak és tequilásüvegek, körömlakkok, kávégépek, sminkkészletek, bankkártyák, kimonók, tornacipők, locsolókannák. Nem vicc, még fridás menstruációs betét is kapható…

Arca étteremláncok falait díszíti, és a könyvesboltok és trafikok előtt álló forgatható állványok mindenhol tele vannak fridás képeslapokkal. Egyetemi előadások épülnek a munkásságára, és olyan nagy világmárkák dobnak piacra az arcával díszített kollekciót, mint a Vans. 2017-ben, születésének 110. évfordulója alkalmából Dallas egyik képzőművészeti múzeuma Frida-fesztivált rendezett, ahol a résztvevők Guinness-rekordot állítottak fel: soha a világon nem gyűlt még össze annyi Fridának öltözött ember, mint akkor ott. A koronavírus-járvány miatti bezártság idején a webshopok hamar kifogytak a Fridát ábrázoló puzzle-okból.

Évtizedekkel azelőtt, hogy az okostelefonoknak köszönhetően milliókból lettek önjelölt influenszerek – mint az, akibe a museo kertjében botlottam bele –, élt egy művész, aki nők egész generációinak segített abban, hogy fogadják el önmagukat: ő volt Frida Kahlo. Nyilván nem ő volt az első, aki önarcképeket festett – a művészettörténet úgy tartja, hogy az első önarckép 1433-ban született, Turbánt viselő férfi címmel, és az alkotója Jan van Eyck volt –, de Frida abban mindenképpen úttörőnek számít, hogy ő volt az, aki az önarcképeit történetmesélésre használta: megmutatta velük egy nő életének hullámhegyeit és -völgyeit, szerelmeit és fájdalmait – éppen úgy, ahogy azt ma milliók teszik a közösségi médiában, amikor megosztják a tartalmaikat. Annyi a különbség, hogy ma nem ecsetet és vásznat használunk, hanem a telefonunk fotóalkalmazását, amihez csak a megfelelő képaláírást kell kitalálnunk.

Frida Kahlo rajongói gyakran felteszik a kérdést, hogy a különc, testi fogyatékkal élő, forradalmár művész vajon hogy érezné magát, ha tanúja lenne a rajongásnak, ami ma körülveszi, és a rengeteg filmnek, színdarabnak és könyvnek, amit az élete inspirált. A nem titkoltan egoista festő vajon lubickolna ebben az imádatban, vagy épp ellenkezőleg: elborzadva figyelné, ahogy áruba bocsátják az életét és a személyét, felvizezik az ideáljait, a politikai meggyőződését és a műveit?

Ezek a kérdések olykor komoly vitákat is szülnek. 2018-ban a Mattel, a Barbie baba gyártója Inspiráló nők sorozatában piacra dobott egy Frida Kahlo-babát a jellegzetes virágdíszes hajviselettel és a jól ismert, mexikói népviselet által inspirált ruhában. Más kulcselemek viszont hiányoztak a Frida-Barbie-ból: nem volt igazán összenőve a szemöldöke, és semmi sem utalt Frida testi bajaira: nem volt sem fűzője, sem lábprotézise. A baba – amelynek ráadásul, érthetetlen módon, egészen világosbarna szeme volt – komoly ellenérzéseket váltott ki Frida családjából és örököseiből, nemkülönben a rajongóiból, akik szerint ez pontosan az, amit Frida a legkevésbé akart volna: hogy olyan babaként árusítsák, amelynek irreális testarányai vannak, és a valóságtól elrugaszkodott testképet közvetít.

Én meg most itt ülök, hogy könyvet írjak Frida Kahlóról, és gyarapítsam a róla szóló könyvek amúgy is nagy és egyre növekvő számát. De rögtön tisztázni szeretném, hogy ez a könyv nem életrajz, és azt sem állítom, hogy Frida nevében szól. Inkább arra fókuszál, hogy hogyan tudunk mi mindnyájan tanulni Frida Kahlo életéből, miközben róla is megtudunk egyet s mást. Ha megvizsgáljuk, milyen hatást gyakorol Frida még a halála után is a kultúránkra, akkor talán megértjük azt is, hogyan tud a történelem egyik ikonikus nőalakja bárkit arra inspirálni, hogy bátrabban éljen. Frida mindenekelőtt a saját élete alakítója volt, ezért én úgy gondolom, igenis lehetséges, hogy örült volna annak, hogy születik egy könyv, amelyben ő büszke mexikói, forradalmár és feminista művészként jelenik meg. Sőt, lehet, hogy már a könyv címét is imádta volna: Élj bátran!

De ugyanígy természetesen az is lehet, hogy gyűlölte volna egy ilyen könyvnek a gondolatát is. Őszinte és szókimondó antikapitalista volt szilárd elvekkel és határozott véleménnyel a világról, és nem szégyellte az érzéseit. Ezért aztán minden alkalommal, amikor leülök a laptopom elé, úgy érzem, mintha itt ülne mellettem, és figyelné, hogy mit írok. Nekiülök gépelni, és úgy érzem, itt ül velem szemben, egy túlméretezett karosszékben, ráncolja a homlokát és közben cigarettázik. Olyan valóságosan van jelen mellettem, mint aznap a Casa Azul kertjében: nem szellem vagy jelenés, hanem olyan valóságos, mint én magam. A hajában olykor fehér gardéniákat visel, máskor rikító rózsaszín bougainville-koszorút. Sötétbarna szeme merőn néz rám a híres összenőtt szemöldök alól, amit most éppen összeráncol. Minél többet írok, annál jobban belejövök, de ettől ez az elképzelt Frida talán a szemét forgatva pillant az égre. És mielőtt észbe kapnék, megszólal: dallamos hangja kiemeli altja melegségét, miközben lepöcköli a hamut a cigarettájáról. Miután pár percig figyel, nyersen megkérdezi:

– Mexikói vagy?

Na tessék… gondolhattam volna. Idegesen dadogom, hogy nem, nem vagyok mexikói, félig Puerto Ricó-i, félig fekete vagyok, és büszkévé tesz, hogy egy latin nőről írok, egy színes bőrűről, akinek az életét és munkásságát évek óta csodálom. Képzeletemben elhúzza a száját, mielőtt rákezdi, hogy egyszerűen nem érti, hogy vagyok képes New Yorkban élni – vagyis Gringóföldön, ahogy ő hívja. Sóhajtok, és elmondom neki, hogy igenis elutaztam Mexikóvárosba, hogy kutassak utána, és minden apró részletre odafigyeltem, mert meg akartam ismerni nemcsak őt magát, hanem a kultúrát is, amiben élt és a hatásokat, amik érték. Föl-alá járkál az ablakom előtt, aztán rövid szünet után megszólal:

– Na jó, de ha már megírod ezt a könyvet, ne csak dicsérj! – jelenti ki ellentmondást nem tűrően. – Gyűlölöm, ha hízelegnek! Arról írj, hogy tényleg tehetséges voltam-e!

Azon gondolkodom, hogy beleőrültem-e az iszonyú tempóban átdolgozott éjszakákba, vagy ez az a Frida, akiről egy professzor egyszer azt mondta nekem, hogy állítólag olykor megjelenik a múzeumban, és járkál egy kicsit a házban. A kurátorok szerint néha, az éj leple alatt Frida visszatér a Casa Azulba… Többen is látták, hogy néha belebújik a régi fűzőibe vagy a ruháiba, mintha egy éjszakára kölcsönvenné a régi holmijait.

De persze a jelenés, akit magam mögött érzékelek, miközben írok, a képzeletem Fridája. Miután éveken keresztül jártam a kiállításait, olvastam az életrajzait, gugliztam a mondatait, és rengetegszer megnéztem Salma Hayek Fridáját, ez az a kép, ami megszületett róla az agyamban. Miután hónapok teltek el azzal, hogy belemerültem az írásba, azt vettem észre, hogy képes vagyok meghallani, hogy mit mondana most, ha élne. 2019 májusában Mexikó nemzeti hangtárában, a Fonoteca Nacionalban nyilvánosságra hoztak egy hangfelvételt, amelyen – úgy gondolják – Frida Kahlo olvas fel egy esszét, amit a férjéről, Diegóról írt, 1949-ben. Meglepődtem, milyen nőies és finom a hangja – nem tudom, miért, de rekedtesebb, durvább hangot vártam. De hát Frida még mindig és folyamatosan tele van meglepetésekkel.

Persze függetlenül attól, hogy milyen a hangja, most, amikor ezt az előszót írom, úgy érzem, már annyit foglalkoztam vele, hogy pontosan tudom, mit mondana, ha beszélgethetnénk. (Nem akarom untatni az olvasót a látogatása részleteivel, de nagyon sokszor előfordul, hogy érzem, hogy ott áll a hátam mögött, beleolvas abba, amit írok, aztán lassan továbbsétál, és elégedetlenkedve néz ki az ablakon. Cigarettafüstje és Shalimar parfümjének illata gyakran még sokáig ott vibrál a levegőben utána.)

Úgyhogy elképzelt Fridám tanácsát követve soha nem vállalnám, hogy olyan könyvet írjak az igazi Fridáról, amely kizárólag a szívjóságát ecseteli. A történelem legénközpontúbb festőnőjének ugyanis a pályája kezdete óta nem volt ínyére az öndicséret. Amikor 1928-ban, huszonegy évesen először megmutatta a műveit Diego Riverának, a híres mexikói festőnek, aki később a férje lett, ezt mondta neki: „Nem azért jöttem, hogy megdicsérjen. Csak a komoly kritika érdekel. Nem vagyok sem művészetbarát, sem műkedvelő. Egy lány vagyok, akinek dolgoznia kell, hogy megéljen.”

Annak a lánynak, akinek dolgoznia kellett, hogy megéljen, fogalma sem volt róla, hogy egyszer majd, évtizedekkel a halála után az egyik festményéért, a Két szerető az erdőben címűért 8,1 millió dollárt fognak fizetni, a legtöbbet, amit latin-amerikai festő művéért valaha fizettek. De persze Fridát valószínűleg a legkevésbé sem érdekelte volna a képein lógó árcédula. Inkább arra lett volna kíváncsi, hogy vajon az emberek mit mondanak a festményeiről. És bár azt állította, hogy gyűlöli a hízelgőket, az élete során festett 143 képből – legalábbis jelenleg ennyiről tudunk – 55 önarckép.

Ez egyike az élete nagy ellentmondásainak: kitartóan mondogatta, hogy ne dicsérjék, ugyanakkor viszont ő folyamatosan saját magával foglalkozott. Bár ha belegondolunk: valójában mi ebben a meglepő? Frida Kahlo csupa ellentmondás volt: mélyen szerette a férjét, miközben szenvedélyes házasságon kívüli kapcsolatokba bonyolódott; a szenvedését és a gyötrelmeit festette, miközben azt állította magáról, hogy erős; bonyolult frizurákkal és Revlon rúzsokkal hangsúlyozta a nőiességét, miközben gyakran bújt férfiruhába, és még véletlenül sem akarta elrejteni sűrű szemöldökét és az ajka fölött sötétlő bajuszkáját.

Sokat gondolkoztam ezen, mire rájöttem, hogy pontosan ez az a Frida, akitől lehet – és kell – tanulnunk: egy nő, aki éppen annyira tökéletes, mint a hibái. Képzeletem Fridája lassan összeüti a tenyerét, amikor látja rajtam a felismerést.

– Végre – mondja, és nem is akarja titkolni ingerültségét. És végre, hosszú idő és rengeteg sóhajtozás után visszaül, rám néz, és icipici mosollyal a szája szegletében azt mondja, hogy ha megírom a könyvet, akkor jobban teszem, ha beleírom a legjobb mondásait is. A káromkodásokkal együtt.

Több mint hatvan év telt el azóta, hogy Frida Kahlo 1954-ben meghalt. Ma a popkultúra szerte a világon tele van rajongói klubokkal: a Beyhive-ok Beyoncé fanatikus rajongói, az Arianatorok Ariana Grande körül csoportosulnak, Lady Gaga serege pedig a Monsters nevet viseli. Nem nehéz elképzelni, hogy ha Frida pár évtizeddel később született volna, neki is meglenne a saját elkötelezett rajongótábora. Mondjuk a Friducitasok. Vagy egyszerűen a Frida Fanok. Esetleg hívhatnák magukat Los Fridosnak, ahogy ő maga a tanítványait hívta. Sőt, még jobb: lehetnének Friduchasok, a gyerekkori beceneve után. Igen, talán ez lenne a legjobb.

Nemrégiben egy este, amikor már majdnem hazaértem New York-i stúdiólakásomba, és a kulcsaimmal és a pénztárcámmal vesződtem, miközben a leveleimet vettem ki a postaládából, az egyik szomszéd rám köszönt. Ebben a városban a szomszédok közötti beszélgetés nem létező fogalom, úgyhogy nagyon elcsodálkoztam, amikor a nő megállt, és felém intett.

– Helló! – szólt oda kedvesen. – Jó a pólód!

Egészen megzavarodtam, és csak pár másodperc után néztem le és láttam meg, hogy egy Frida Kahlo-festményt ábrázoló póló van rajtam, amit évekkel korábban vettem az Etsyn. Gyanakvásom azonnal szertefoszlott, és rámosolyogtam Friducha-társamra. A következő percekben mi, a két idegen, akiket a lakcímünkön kívül addig semmi sem kötött össze, rájöttünk, hogy van egy közös pont az életünkben, ami mégiscsak kapcsolatot teremt köztünk: a Frida iránti rajongásunk. Azóta amikor olykor összefutunk, elbeszélgetünk arról, hogy hol, milyen Fridával kapcsolatos eseményről tudunk. Lehet, hogy nem vagyunk olyan szervezettek, mint a Monstersek, és nem állunk ki a közösségi médiában a bálványunk mellett, mint a Beyhive tagjai, de mi is itt vagyunk, és visszük a fáklyát, amelynek a fénye ragyogóbb, mint amennyire akár maga Frida gondolta volna, aki életében körülbelül közepes ismertségre tett szert Mexikóvárosban.

Mi vagyunk azok, akik Frida Kahló-s lenszatyrot hordunk, amit a mexikói nyaralásunkon vettünk; akik Frida Kahlo valamelyik festményét viseljük a pólónkon; akik a vasárnap délutánokat múzeumban töltjük, hogy megnézzük az új Frida Kahlo-kiállítást; és akik elmegyünk a Casa Azulba, hogy körbejárjunk Frida otthonában.

Mi vagyunk azok a közösségi médiában, akik négymilliószor írták le a #FridaKahlo hashtaget az Instagramon, és akik egyre-másra osztanak meg Frida Kahlo-idézeteket. Mi vagyunk azok a kissé ellenszenves vacsoravendégek, akik bármelyik beszélgetés közepén képesek elejteni egy infót Fridáról, és nemcsak azért, hogy a tájékozottságukat fitogtassák, hanem azért is, mert… nos hát, van-e jobb téma egy beszélgetés mederbe terelésére, mint Frida Kahlo mozgalmas élete?

Talán észre sem vesszük, de előbb-utóbb mindnyájunkat beszippant Frida varázsa. A rajongást belobbantó szikra lehet egy frappáns idézet, amitől elővesszük a bátrabbik és jobbik énünket, lehet csak annyi, hogy megnézzük Julia Taymor csodálatos Frida-filmjét, vagy egy nap az interneten elénk kerül Frida és Diego viharos házasságának története. És az is lehet, hogy a legnagyszerűbb és legtisztább módon kerülünk Frida hatása alá: megállunk egy festménye előtt, és nemcsak éteri ecsetvonásai és érdekes technikája ejt rabul, hanem a szeme is. Meleg, fájdalmas és valahogy mégis élő tekintete: mintha a lelke áthatolna a fájdalmon éppúgy, mint az időn, és akkor egyszer csak azt érezzük, hogy lát minket.

Nem példa nélküli természetesen, hogy egy művészt a halála után jóval nagyobb elismerés és hírnév övez, mint életében. Olykor szükség van valamennyi időre ahhoz, hogy egy kultúra megértse és befogadja valakinek a nagyságát. De mégis, hogyan lett Fridából, a feltörekvő művészből, aki épp kezdett kilépni a férje árnyékából, az a mindenhol ismert híres festő, akit az egész világon ünnepelnek?

Én először akkor szerettem bele Fridába, amikor tizenöt éves koromban láttam a Frida című filmet. Magam is latin lévén, persze tudtam, hogy ő egy ikon, és az iskolában érintettük a művészetét is. De amikor megláttam Salma Hayeket, amint Fridaként beragyogta a vásznat, és a kreativitása és a szenvedélye mindent átitatott a képeitől a ruháin át a szerelmi ügyeiig, akkor világossá vált, hogy számomra ez egy életre szóló szerelem lesz. Ez a megszállottság egyetemi kutatásokban, az éjjeliszekrényemen és az asztalomon halmozódó könyvekben, múzeumokban töltött délutánokban nyilvánult meg, és hamarosan a szeretteim is megértették, hogy Frida az én legnagyobb hősöm. A születésnapi és a karácsonyi ajándékaim fridás fülbevalók, képeslapok, bekeretezett printek és strandtáskák voltak, és máig nyüstölöm azt a neszesszert, amit Mexikóban vettem, és Frida elgondolkodó tekintete van rajta. De Frida sokkal több számomra, mint a képei a tárgyakon: a története az, amitől igazán beleszerettem. A nő, aki túlélt egy súlyos balesetet, és az egész életét testi-lelki kínok között élte, miközben lélegzetelállító műveket festett, az ikonom lett. És ami véglegesen megszilárdította ezt a rajongást, az nem más, mint a mondat, amit az egyik képére írt: Viva la vida!, azaz Éljen az élet! Számomra Frida a nők erejének és bátorságának a legmenőbb szimbóluma, aki saját példájával bizonyítja, hogy függetlenül attól, milyen akadályokat gördít elénk az élet, mindannyiunknak megvan a hatalmunk ahhoz, hogy magunk írjuk az életünk könyvét.

Ezzel együtt Frida élete tele van bizonytalansággal: sok szóbeszédet, rosszul idézett mondatokat és rengeteg megválaszolatlan kérdést hagyott maga után. Akármennyi információnk is van róla, mindig marad számtalan dolog, amit nem tudunk. Pedig a legtöbben nagyon is kíváncsiak vagyunk arra, hogy ki volt Frida Kahlo valójában.

1907. július 6-án született Magdalena Carmen Frieda Kahlo y Calderónként. Élete a mexikóvárosi Coyoacánban, abban a házban kezdődött, amit később Casa Azulként ismert meg a világ. Apja, Guillermo Kahlo német származású festő volt, aki bevándorlóként telepedett le Mexikóban – ő és spanyol és mexikói őslakos felmenőkkel rendelkező mesztic anyja nevelte fel Fridát és három lánytestvérét, Matildát, Adrianát és Cristinát. (Fridának egyébként volt két féltestvére is Guillermo első házasságából, akik egy kolostorban nevelkedtek.)

A fiatal lány korán megtanulta, hogy rossz lapokat osztott neki az élet. Hatéves korában elkapta a járványos gyermekbénulást, egy súlyos fertőző betegséget, amely meggyengíti az izmokat, akadályozza a növekedésüket, és átmeneti vagy végleges bénulást okozhat. Emiatt Frida egyik lába rövidebb volt, mint a másik, tizennyolc éves korában pedig súlyos buszbalesetet szenvedett, aminek következményeképpen az egész életét fájdalmak kísérték, rengeteg operáción esett át, és nem tudott gyereket szülni. Ehhez jött még az anyjával való bonyolult kapcsolata, aki folyamatosan a lánya külseje miatt aggódott, mert úgy gondolta, hogy ezek az egészségi problémák számottevően csökkentik a házassági kilátásait – és ettől Frida nem volt boldog. Andrea Kettenmann 1999-es Frida című könyvében azt írja, hogy Frida egyszer azt mondta az anyjáról: „kedves volt, tevékeny és okos, de ugyanakkor számító, kegyetlen, és elvakultan vallásos is”.

Frida nem úgy nőtt föl, hogy festő akart volna lenni. Érdeklődése a művészet, majd végül az önarcképek iránt csak tizennyolc éves korában kezdődött. 1925-ben az iskolából tartott hazafelé akkori barátjával, Alejandro Gómez Ariasszal, aki egyébként osztálytársa volt a mexikóvárosi Escuela Nacional Preparatoriában, amikor egy villamos összeütközött a busszal, amin utaztak. Frida túlélte ugyan a balesetet, de többszörös gerincsérüléssel, törött bordákkal, törött kulcscsonttal és összezúzott medencével került be a kórházba, mert egy kapaszkodórúd gyakorlatilag felnyársalta a testét.

A lábadozás során három hónapon át kellett egész testét beborító fűzőben, mozdulatlanul feküdnie. A hosszadalmas gyógyulási folyamat során világossá vált, hogy le kell mondania az álmáról: nem fogja tudni elvégezni az orvosi egyetemet. Ehelyett – a kórházban töltött időszak hatására – azon kezdett gondolkodni, hogy orvosi könyveket fog illusztrálni. Hamarosan el is kezdett festeni, eleinte csendéleteket, majd portrékat a barátairól és a családtagjairól. És amikor a szülei vettek neki egy festőállványt meg egy tükröt, és úgy helyezték el, hogy lássa magát és az ágyból is tudjon festeni, Frida elkezdte órákon át fürkészni az arcát a tükörben, hogy megismerje azt, aki később a festményei kedvenc tárgya lett: önmagát.

De volt valami, amit Frida a saját képmásánál és a saját történeténél is jobban szeretett: mégpedig a szerelem. Élete során több szenvedélyes és viharos kapcsolata volt, kezdve Alejandróval, akinek százával írta a nyomasztó leveleket, miközben a balesetük után a fiú a világban utazgatott, és egyre távolodott tőle.

A legszenvedélyesebb szerelem azonban minden kétséget kizáróan a férjéhez, Diego Riverához fűzte. Amikor először találkoztak, Frida még csak egy volt a harmincöt diáklány közül, akik az Escuela Nacional Preparatoriában Diego munkáját figyelték, aki épp egy falfestményen dolgozott az auditóriumban. Beszámolók szerint Frida volt az osztály legpimaszabb tanulója, és ennek tanúbizonyságát is adta: folyamatosan különböző bekiabálásokkal zavarta a festőt, miközben az dolgozott. Pár évvel később azonban, amikor a bosszantó kis csitri fiatal lánnyá érett, már ifjú festőaspiránsként kereste meg a híres művészt, hogy mondjon véleményt a munkáiról.

Bár Rivera egy pillanatig sem kételkedett a lány tehetségében és művészi potenciáljában, nagyon hamar inkább más irányú érdeklődést mutatott iránta, és komolyan udvarolni kezdett neki, sőt rövidesen össze is házasodtak. Frida ekkor huszonkét éves volt, Diego pedig majdnem kétszer annyi: negyvenkettő. A szerelem kölcsönös volt: nemcsak Fridát fűzték komoly érzések a festőhöz, hanem Diegót is a lányhoz, azzal együtt, hogy neki ez a harmadik házassága volt, és pontosan tudta, hogy képtelen a monogámiára. A házasságkötést Frida szülei nem nézték igazán jó szemmel – különösen az anyja féltette a lányát a híresen szoknyabolond festőtől, és úgy írta le a párosukat: az elefánt és a galamb. De őket ez egyáltalán nem zavarta, sőt maguk is szívesen viccelődtek a köztük levő látványos testalkatbeli különbségen.

Évtizedekkel jártunk azelőtt, hogy a paparazzik Elizabeth Taylor és Richard Burton nyomába eredtek volna, és az emberek különböző páros beceneveket aggattak volna a híres párokra, mint Bennifer vagy Brangelina, de Diego és Frida – akiket előszeretettel emlegettek egyszerűen a keresztnevükön – legalább olyan híresek voltak, mint utódaik, és a nevük sokat forgott a sajtóban, amikor különböző művészeti projektek és események kapcsán beutazták a világot. Boldogságuk azonban nem volt felhőtlen: a sok zavaró tényező között volt Frida magányossága és férje növekvő munkafüggősége, nem beszélve Frida soha véget nem érő operációiról és betegségeiről, amelyek lehetetlenné tették, hogy gyereket szüljön Riverának.

Komoly problémát jelentettek még a házasságon kívüli kapcsolataik. Bár Frida tudatában volt annak, hogy a férje nagy szoknyavadász, minél régebben voltak együtt, annál fájdalmasabban érintette férje – gyakran nyilvánossá is vált – hűtlensége. Tegyük hozzá, közben neki is voltak ügyei, állítólag férfiakkal és nőkkel egyaránt, Lev Trockijtól kezdve a táncosnő Josephine Bakerig. De a kölcsönös hűtlenségek mellett a házasságukra mért legfájdalmasabb csapás Diegónak a Frida húgával, Cristinával folytatott viszonya volt. Miután ez kiderült, 1939-ben el is váltak, és Frida számára gyötrelmes, de művészileg termékeny időszak következett: neve a művészvilágban egyre ismertebb lett. Aztán hamar visszataláltak egymáshoz, és a következő évben, 1940-ben, Diego ötvennegyedik születésnapján másodszor is összeházasodtak. Az újra megtalált boldogság azonban megint csak nem tartott sokáig: következő évtizedet Frida betegsége határozta meg, és 1954-ben, mindössze 47 éves korában tüdőembóliában meghalt.

Frida Kahlo életének drámai fordulatai talán ismertebbek, mint a művei. De ha végignézzük a munkáit, azokból őszintén és kendőzetlenül kirajzolódik előttünk az egész élete: lenyűgöző teljesítmény lenne ez bármely nőtől, különösen ha számításba vesszük, hogy a festőnő az 1920–1930-as években nőtt föl.

Legismertebb képei is az életéről mesélnek. Ezek közül az egyik a Henry Ford Kórház (1932), amelyet az egyik vetélése után festett. A képen Frida egy kórházi ágyon fekszik, és ömlik belőle a vér. Diego és én című képe (1949) azután készült, hogy kiderült számára a férje viszonya Maria Felix filmszínésznővel. Ezen a képen Fridát a szokásos fonatai és fejdísze nélkül látjuk, a haja fésületlenül tekereg a nyaka körül, a homlokán, a gondterhelt ráncok között pedig ott van Diego miniatűr arcképe. És ne felejtsük el A halálra gondolva című festményt, amely nem igényel különösebb magyarázatot: Frida hosszú nyakkal, egyszerűen, gondolkodva néz előre, mi pedig a homlokára festett rajzon keresztül látunk bele a gondolataiba: egy apró koponya és lábszárcsont van a homlokára festve.

Másképp fogalmazva: ahhoz, hogy megismerjük Frida Kahlót, elég, ha megismerjük a művészetét, mert abban benne van az egész élete. A véget nem érő operációk, a fájdalmak, a gyötrelme amiatt, hogy nem tud kihordani egy gyereket, a viharos házassága és a viszonyai, és minden, ami foglalkoztatta, a szextől a majmokon át a halálig. De Frida élettörténetének nagy része most már elérhető a saját szavai által is, hiszen ma már közkincs a naplója és az a több száz levél, amelyet a barátainak, a családjának, az orvosoknak, a szeretőinek írt. Gondolatainak nagy része ma már Pinterest-táblákon, hűtőmágneseken, kollégiumi szobák falain is megtalálható – egy életnyi bölcsesség, gyötrődés és bátorság él tovább csecsebecséken, szuveníreken és mütyürökön.

A Frida-mánia évtizedek elteltével is él és virul – és nem tűnik el. (Ha csak a Google-trendeket nézzük, azokból is látszik, hogy 2004 óta a Fridára vonatkozó keresések száma folyamatosan nő, évről évre.) De miért érdekli és foglalkoztatja ennyire az embereket ez a mexikói festőművész? Igaz, hogy már életében elkezdett híressé válni, de a közelébe sem jutott annak az ismertségnek és népszerűségnek, amely ma körülveszi. A művészetét valójában csak a halála után kezdték el a saját jogán elismerni: előtte évtizedekig elsősorban Diego Rivera különc felesége volt, a maga különös festési stílusával.

A hetvenes években kezdett feminista ikonná válni. Egyre növekvő ismertségét a chicano mozgalom művészeinek köszönhette, akik újra felfedezték a művészetét, és arcképét szimbólumként használták különböző felvonulásokon és eseményeken. Művei a nyolcvanas évek elején már világszerte kiállításokon szerepeltek, a világnak olyan távoli helyein is, mint például Japán. Frida története a képeivel együtt hamarosan lassan, de biztosan legendás lett – amihez jócskán hozzájárult Hayden Herrera 1983-as életrajzi könyve és a 2002-es mozifilm –, ezzel együtt Frida messze nem csupán egy tragikus sorsú, híres asszony. Hilda Trujillo Sotónak, a Frida Kahlo Múzeum igazgatójának megvan a maga elmélete arról, hogy Frida miért ilyen kiemelkedő. „Szerintem a világ azért érdeklődik folyamatosan iránta, mert ő soha nem szűnik meg meglepni minket. 2004-ben például újabb személyes tárgyak kerültek elő az otthonából”– magyarázza, majd így folytatja:

Azt tudtuk, hogy büszke mexikói nő és feleség volt, de aztán a leveleiből és a személyes tárgyaiból kiderült, hogy szerette a dzsesszt és a francia zenét, beszélt angolul és németül, és nem érdekelték a nőket gúzsba kötő szabályok. Szerintem Frida örülne a figyelemnek, amit ma kap. Büszke lenne rá, hogy képviseli a mexikói és a latin nőket, vagyis mondhatjuk, hogy a nőket általában… és hogy tud tanítani valamit az embereknek: mégpedig azt, hogy hogyan legyenek szabadok.

Frida Kahlo a remény, a változás, a forradalom és az ellenállóképesség ikonikus jelképe. Nem kétséges, hogy mindannyian végtelen mennyiségű leckét tudnánk venni ettől az ikontól arról, hogyan lehet hangosan, bátran és színesen élni.

Úgyhogy kedves Friducháim, itt vagyok, hogy nekiálljak és megpróbáljam megfejteni Frida varázslatát, és megosszam mindazokkal, akik szeretnék legalább részben reprodukálni azt a szabad és bátor életet, amelyet ő élt. Elképzelt Fridámmal a hátam mögött belemerülök a kutatásba, hogy választ kapjak arra a kérdésre, amire szerintem ti is kíváncsiak vagytok: Mit tenne Frida?

A FRIDA-MÁNIA TÖRTÉNETE

1933-ban egy detroiti újságban megjelent egy cikk a következő, ma már nevetségesnek ható címmel: A híres muralista felesége szabadidejében szintén a festéssel próbálkozik… és hát tény, hogy Fridának életében mindössze két saját kiállítása volt. Hogyan lett mégis a híres festő árnyékában élő feleségből igazi művész-ikon?

1970-es évek

A nőjogi mozgalmak érdeklődni kezdenek Frida élete és munkássága iránt. Arcképe a feminista művészek és a chicano mozgalom jelképe lesz.

1978

Frida 1944-ben készült festménye, A remény fája, tarts ki az első, amit eladnak egy árverésen: a Sotheby’snél kel el 19 000 dollárért.

1982

A londoni Whitechapel galériában rendezett retrospektív Frida Kahlo-kiállítás nemzetközi figyelmet kelt, és az anyag később elutazik Mexikóba, az Egyesült Államokba, Svédországba és Németországba is. Az „újmexikanizmus”, az a művészeti

mozgalom, amely Mexikó őslakos gyökereihez nyúlik vissza, szintén ráirányítja a figyelmet Fridára és művészetére.

1983

Megjelenik Hayden Herrera művészettörténész részletes Frida Kahlo-életrajza, amelyet később 25 nyelvre fordítanak le, és az Oscar-díjas mozifilm alapjául szolgál.

1985

Coyoacán egyik parkját Frida Kahlóról nevezik el.

1990

Frida Diego és én című festménye 1,5 millió dollárért kel egy aukción, és ezzel ő lesz az első latin nő, akinek a műve átlépi az egymillió dolláros határt. Ugyanebben az évben Madonna megvásárolja a Születésem és az Önarckép című festményeket, és a Vanity Fairnek adott interjújában kijelenti, hogy aki nem rajong a Születésemért, azzal ő nem tud barátkozni.

2002

Salma Hayek eljátssza a Frida című életrajzi film főszerepét, amely két Oscar-díjat nyer.

2004

Meghal Dolores Olmedo, Diego Rivera barátja, aki korábban megesküdött a festőnek, hogy gondoskodni fog arról, hogy a Casa Azul fürdőszobája a halála után tizenöt évig zárva maradjon. Dolores halála után kinyitják a helyiséget, és megtalálják Frida leveleit, naplóit, ruháit, kozmetikai szereit, sőt még a lábprotézisét is.

2006

Frida 1943-ban festett Gyökerek című festménye 5,6 millió dollárért kel el a Sotheby’snél.

2010

Frida születésének 100. évfordulójára Mexikó 500 pesós bankjegyeket bocsát ki Frida és Diego arcképével. (Ekkor valójában a százharmadik születésnapja lett volna, csak szívesen állította, hogy a mexikói forradalommal egy időben született.)

2016

A Két akt az erdőben című képért több mint 8 millió dollárt fizetnek egy aukción.

2018

A Mattel piacra dobja a Frida-Barbie-t, de rengeteg kritikát kap: elsősorban a hiányzó összenőtt szemöldököt és a baba túl vékony derekát kifogásolják.

2019

A New York-i Brooklyn Museumban Frida Kahlo: A látszat néha csal címmel megrendezik az Egyesült Államok legnagyobb Frida-kiállítását.

2020

A Londoni Nemzeti Balett élőben közvetíti Törött szárnyak című produkcióját, amelyet Frida élete inspirált. A koronavírus miatti karanténban a rajongók otthonról, ingyen követhetik az előadást.

Frida Kahlo Rajongói Klub

Ahogy Frida Kahlo művészeti örökségének a jelentősége és értéke egyre nőtt a halála után, úgy a rajongói száma is egyre növekedett. Sok hírességről is tudunk, akit büszke Friduchának tekinthetünk.

Salma Hayek

A mexikói származású színésznő fáradhatatlanul dolgozott az Oscar-díjas filmen nemcsak színésznőként, hanem producerként is. Olyan neveket ütött ki a nyeregből, mint Madonna vagy Jennifer Lopez, akik szintén pályáztak a szerepre. A színésznő gyakran posztol Fridáról az Instagramján, és több eredeti Frida Kahlo-mű tulajdonosának mondhatja magát.

Madonna

Az énekesnő többször beszélt arról, mennyire csodálja Fridát: legutóbb a 2019-es God Control című videóklipjében helyezett el jól láthatóan egy hatalmas Frida-portrét. Madonnáról egyébként régóta köztudott, hogy nagy rajongó: azt is lehet tudni, hogy a 90-es években megvásárolta a festőnő Születésem és Önarckép című műveit, és abból sem csinált titkot, hogy nagyon szerette volna ő elkészíteni a Fridáról szóló mozifilmet – és persze eljátszani benne a főszerepet. Amikor 2015-ben Detroitban kiállítást rendeztek Frida Kahlo és Diego Rivera műveiből Diego Rivera és Frida Kahlo Detroitban címmel, feltűnő volt, hogy egy kép hiányzik: Madonna ugyanis – a szokásokkal ellentétben – nem volt hajlandó kölcsönadni a kiállításra a tulajdonában levő Születésem című képet.

Coldplay

Az angol rockegyüttes 2008-as lemezét Frida Kahlo egyik utolsó festménye inspirálta – nem véletlen, hogy a címe is ez: Viva la Vida. (A banda frontembere, Chris Martin meg volt győződve róla, hogy az emberek érteni fogják, hogy az albumnak semmi köze Ricky Martin Livin’ La Vida Loca című 1999-es számához, hanem tiszteletadás Fridának.) A Rolling Stone magazinnak azt nyilatkozta: „Annyi szarságon ment keresztül egész életében, és aztán megfestette ezt az óriási képet, amelyik azt üvölti a szemünkbe: Viva la vida… Imádom ezt a vakmerőséget benne.”

Beyoncé

2014-ben Beyoncé Frida Kahlónak öltözve jelent meg egy hollywoodi partin: virágos ruhában, nyakában masnival, fején virágkoronával, és felfelé fésült szemöldökkel. A művészetkedvelők szerint az sem lehet véletlen, hogy amikor bejelentette az Instagramon, hogy ikreket vár, a bejelentés tónusában és a sok virágdíszben erősen érezhető volt Frida hatása. És ne felejtsük el a párhuzamokat kettejük élete között: mindketten sokat küzdöttek a házasságukért és azért, hogy gyerekük születhessen.

Theresa May

Az angol miniszterelnök 2017-ben nagy port kavart azzal, hogy a Konzervatív Párt egy eseményén Frida Kahlo arcképével díszített karkötőt viselt – állítólag azért, hogy ezzel is jelezze, mennyire fontosak neki a marginalizált csoportok. Apró szépséghiba, hogy mindeközben ismert volt a bevándorlásellenes nézeteiről.

Rosalía

A spanyol falmenco-pop énekesnő El Mal Querer című albuma számára újragondolta az ikonikus A két Frida című képet, amelyen két Frida ül egymás mellett, egymás kezét fogva. Rosalía verziójában az énekesnő az egyik oldalon fehér szőrmebundát és fátylat visel, ami a tisztaságot és a nőiességet jelképezi, a másikon pedig fekete férfi-flamencoruhát, amivel a sötétséget és a férfiasságot idézi meg. Érdekes, hogy miközben a könyvet írtam, folyamatosan ezt az albumot hallgattam, és közben eljátszottam a gondolattal, hogy ahogy Rosalía a festő nagy rajongója, Frida is biztosan odalenne az énekesnő különleges stílusáért, nem beszélve a szenvedélyéről, amellyel egy régi művészeti stílust kortárssá alakít.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Big Shoulders Stencil Display – SIL Open Font License
Delicious Handrawn – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Oswald – SIL Open Font License
Petrona – SIL Open Font License