Rémán Izabella

Az örökké az hány nap?

Egy örökbefogadás igaz története – az első öt év

„Anya, szeretlek.”

„Én is szeretlek téged.”

„Hogy?”

„Nagyon.”

„És mindig vigyázol rám?”

„Mindig.”

„Okés. Akkor utána én vigyázok rád.”

(Naplóbejegyzés, 2020. április 27.)

A Nap ráfeküdt finoman a Dunára[1]

Panni 2020. január 24-én érkezett haza. A próbaidő 30 napja villámgyorsan repült el napi életünk rutinjainak próbálgatásával, a hivatalos ügyintézésekkel. Amikor „egyedül” voltam, főleg éjszaka – mert a saját, fizikai-lelki-szellemi jóllétemet biztosító egyedüllét-időmet a hajnali órákra ütemeztem át –, egyre gyakrabban járt át a közeledő, eddig ismeretlen nyomás dübörgése, de igyekeztem elhessegetni magamtól a gondolatot, hogy ez az egész világot átjáró napi valósággá válhat. Alig pár héttel később azonban már „hivatalos valóság” volt. 2020 – a Covid-19 vírus, az önkéntes és nem önkéntes karantén, a „leállás” éve.

Mi is bezáródtunk. Egyik napról a másikra nem látogathattuk családtagjainkat, barátainkat, akiket Panni csak éppen kezdett megismerni. Sokukhoz még el sem jutottunk személyesen. Nem értette, miért nem mehetünk a játszótérre, a kacsákhoz a tópartra, a templomkertbe. Az erdőbe egy ideig még mehettünk. Hatalmas sétákat tettünk a még téli, majd tavaszodó erdőben. Az erdőben egyre többen lettek. Harsány tömegek, akik láthatóan – és hallhatóan – ritkán jártak természetben, és/vagy már megviselte őket a bezártság. Az erdő megtelt hangoskodó – és szemetelő – tömegekkel. Egy nap aztán az erdőt is „bezárták”: műanyag kordon és polgárőrök állták utunkat, amikor a megszokott útvonalon közlekedve bekanyarodtunk volna kedvenc ösvényünkre. Nemsokára a bérelt házunk kertjébe sem mehettünk ki, mert a velünk egy telken lakó tulajdonos ezt megtiltotta nekünk. Az utcánk végén lévő füves területre mentünk ki labdázni mindennap – sok hétig. Ez volt az egyetlen „kijárásunk”. Páran kutyát sétáltattak, futottak, bicikliztek, rollereztek. Velük együttérzően mosolyogtunk össze, ismeretlen ismerősök lettünk már. Néhányan, a gyalogosan vagy autóban arra közlekedők – akik valószínűleg olyan járatban voltak, amit nem önként tettek – olykor mérgesen, neheztelőn néztek ránk. Akkoriban éppen a kisgyermekek voltak a vírus legalattomosabb terjesztői – a hivatalos narratíva szerint.

Egyértelműen ez volt az első becsavarodásom: a gyermekem hogyan fogja ezt megélni? Hogyan fog erre emlékezni? Mi rakódik le az emlékezetében, és mi rakódik le a tudatalattijában? Jött egy nő, akivel egy héten át találkozott napi pár órában, a nyolcadik napon betette a kocsijába, elvitte egy számára teljesen ismeretlen világba – amely igencsak jól indult. Ez a nő kedves volt, szerető, gondos. Mégis minden új volt a kisgyermek számára: minden hely, minden illat, minden zaj, minden arc. És azok az arcok! Olyan kedvesen fogadták. Kíváncsisággal, őszinte szeretettel ölelték körbe, valódi, szívből jövő elfogadással kényeztették mindkettőjüket, egyesek rajongásig szerették az újdonsült családtagot, barátot az első találkozástól kezdve. És ez a kisgyermek egy nap arra ébred, hogy sehova nem lehet menni, senkivel nem lehet találkozni. A kedves nő, akit Anyának szólít, amióta csak meglátta, hirtelen a teljes kétségbeesés feszültségét sugározza magából egyre elviselhetetlenebbül.

És a gyermek elviselhetetlen lett. Naphosszat sírt, minden apróságon kiborult. Akár egy órán át toporzékolt az asztal alatt úgy, hogy sejtelmem sem volt, éppen mi lehet a baj. Újra bepisilt és bekakilt nappal is. Hozzám szaladt, átölelt, de amikor visszaöleltem volna, dühösen lökött el magától: „Hagyj békén!” Könnyű lett volna ezt az örökbefogadási folyamat első, mély regressziójaként értékelni.

Egy hajnalban magamba néztem, és kimondtam: a gyermekem elviselhetetlen lett, mert elviselhetetlen vagyok. Ott és akkor, a konyhaasztalon könyökölve, fejemet a tenyerembe hajtva döntöttem: ezt itt és most átkapcsolom! Megvan a pillanat, megvan az érzés, megvan az átkattanás. Itt, ebben a pillanatban adtam át magam a helyzetnek.