Fordította

Szujer Orsolya

John Gwynne: The Hunger of the Gods

Book Two of The Bloodsworn Saga

Copyright © 2022 by John Gwynne

First published in the United Kingdom in the English language in 2022 by Orbit, an imprint of Little, Brown Book Group.

Borítófestmény: Marcus Whinney

Első magyar kiadás: Fumax Kft., 2023

Hungarian translation © Fumax Kft., 2023

Szerkesztő: Németh Vladimir

Korrektor: Friedrich Zoltán

Tördelő és ebook: Hársfai László

Felelős kiadó: a kiadó ügyvezetője

További információ kiadványainkról és kedvezményes vásárlási lehetőségek:

www.fumax.hu

Facebook-oldalunk:

www.facebook.com/fumaxkiado

Minden jog fenntartva. A jogtulajdonos írásbeli engedélye nélkül tilos ezt a könyvet vagy bármely részletét sokszorosítani vagy bármely formában közzétenni.

ISBN 978 963 470 308 2

Drága barátaimnak, Marknak és Sadaknak,
akik a maguk különleges módján megtanították nekem, mit is jelent a barátság.
Imádlak titeket, srácok x

Segédlet a kiejtéshez

ð: úgy hangzik, mint az angol „th” a „they”-ben, vagyis a Guðvarrt „Guthvarr”-nak kell ejteni

j: a magyar kiejtés szabályai érvényesek

ø: „ő”, vagyis a Røkiát „Rőkiá”-nak kell ejteni

A TÖRTÉNETBEN FELTŰNŐ KARAKTEREK

Az ádáz-had

Agnar Broksson – az ádáz-had vezére, aki Biórr árulását követően halálát lelte Oskutreð hamusíkságán

Elvar Tűz-Ököl – Störr jarl leánya. Véresküvel fogadta, hogy megkeresi Bjarnt, Uspa, a seiðr-boszorkány fiát, és hogy kiszabadítja őt Ilska, a Rettegett és az ő hollóetetőinek fogságából, cserébe pedig Uspa elvezeti az ádáz-hadat a legendás Oskutreð szívébe, ahol az istenek megküzdöttek és meghaltak

Grend – Elvar társa és őrzője. Szintén letette a véresküt, hogy megtalálja Bjarnt

Huld – az ádáz-had legifjabb tagja Elvar után. Svelgarth kemény utcáin nevelkedett

Sighvat, a Hájas – Agnar jobbkeze, veszedelmes harcos, bár jobban érdekli a torkosság, mint a döntések meghozatala. Letette a véresküt, hogy megmenti Bjarnt Ilska hollóetetőitől

Sólín, a Köpködő – az ádáz-had egyik legrégebb óta szolgáló tagja, néhány fogát elvesztette, amikor megtámadta őket egy raj tennúr

Urt, a Mosdatlan – harcos az ádáz-hadban, nevét onnan kapta, hogy nem fűlik a foga a tisztálkodáshoz

Orv, a Settenkedő – az ádáz-had egyetlen íjásza, felderítő és vadász. Nevét lopakodótehetsége nyomán kapta

Uspa – seiðr-boszorkány. Az ádáz-had fogságába esett Iskalt szigetén (férjével, Berakkal és gyermekével, Bjarnnal egyetemben), ahová azért ment, hogy elpusztítsa a Graskinna nevezetű Galdrabokot. Szövetséget köt Agnarral és Elvarral, ami szerint ő elvezeti az ádáz-hadat Oskutreðbe, ha azok esküt tesznek, mindent megtesznek, hogy megmentsék fiát, Bjarnt Ilska, a Rettegett karmai közül. Egyezségüket véresküvel pecsételik meg

A véresküdtek

Æsa – a véresküdtek tagja, aki aggasztóan keveset törődik a fájdalommal és az élettel. Ereiben Fjalla, a hegyi kecske vére csörgedezik

Edel – a véresküdtek főfelderítője és vadásza. Ereiben Hundur, a kopó vére csörgedezik. Öreg, eszes és óvatos. Társa két kopó

Einar Fél-Troll – akkora, mint egy fa, és a véresküdtek legerősebb tagja. Imádja az ételt és jól előadott történeteket. Mindezek mellett berserkir

Glornir Pajzs-Törő – a véresküdtek vezére. Berserkir, akinek a medveisten vére csörgedezik ereiben. Vol férje és Thorkel bátyja

Gunnar Hajó-Orr – nevét az orráról kapta, ami az arca nagyját elfoglalja, és olyan ívelt, mint egy faragott bestiáé egy drakkar orrán. Ereiben Gröfu, a borz vére csörgedezik

Halja Tömpe-Orr – ereiben Orna, a sasisten vére csörgedezik. Vali Ló-Lehelet nővére, akivel végzett egy troll a Rota kamrájánál történt csatában

Revna Nyúl-Láb – a csatában mutatott fürgesége miatt hívják Nyúl-Lábnak, ereiben Státa, a menyét vére csörgedezik

Jeges Ingmar– berserkir

Jökul Kalapács-Kéz – kovács és harcos. Ereiben Gröfu, a borz vére csörgedezik

Røkia – Úlfhéðnar, ereiben Ulfrir, a farkas vére csörgedezik. Rá osztották a feladatot, hogy képezze ki Vargot a fegyverforgatás mesterségére

Svik Borzas-Hajú – ereiben Refur, a róka vére csörgedezik. A véresküdtek főskáldja/mesélője. Kifejezetten kedveli a sajtot

Varg Semmi-Esze – valaha Kolskegg, egy tehetős gazdálkodó és földbirtokos rabszolgája. Végzett Kolskegg-gel, amikor az elárulta őt, majd megszökött, hogy megkeresse a húga, Frøya gyilkosait. Csatlakozott a véresküdtekhez, hogy hozzáférjen a seiðr-boszorkányukhoz, Volhoz, és megkérje azt, végezzen el egy akállt, vagyis egy mágikus könyörgést, aminek segítségével Varg szemtanúja lehet húga utolsó pillanatainak, és így megtudhatja, hogyan halt meg. Amióta csatlakozott a véresküdtekhez, megtudta, hogy tisztátalan, egy Úlfhéðnar, akinek ereiben Ulfrir vére csörgedezik

Vol – seiðr-boszorkány, Glornir felesége

A hollóetetők és szövetségeseik

Lik-Rifa – sárkányisten, aki évszázadokon keresztül raboskodott egy ketrecben az Oskutreð, a Kőrisfa gyökerei közt. Mostanra kiszabadul, hála a tisztátalan leszármazottai, a sárkánytól-születettek által véghez vitt, mágikus szertartásnak

Rotta – a patkányisten. Ulfrir és Orna bebörtönözte és kínozta, amiért részt vett leányuk meggyilkolásában

Biórr – tisztátalan, akinek ereiben Rotta, a patkány vére csörgedezik. Beépült a véresküdtek közé, lemészárolta Agnar Tűz-Öklöt, és elvezette Ilskát az Oskutreðhez, így hát fontos szerepet játszott abban, hogy Lik-Rifa kiszabadult az Oskutreð alatti börtönéből. Mostanra visszatért a hollóetetőkhöz

Brák Troll-Vész – tisztátalan, ereiben Státa, a menyét vére csörgedezik, Drekr csapatának egyik tagja, vadász és csapdász

Drekr – tisztátalan, sárkánytól-született, Ilska és Myrk fivére. Elrabolta Brecát, és lemészárolta Thorkelt

Ilmur – tisztátalan, ereiben a kopóisten, Hundur vére csörgedezik. Valaha az ádáz-had rabszolgája volt, mostanra azonban Biórr felszabadította, és a hollóetetők tagja lett

Ilska, a Rettegett – a hollóetetők vezére, sárkánytól-született, vagyis az ereiben Lik-Rifa vére csörgedezik. Drekr és Myrk nővére

Kalv – tisztátalan, ereiben Svin, a vadkan vére csörgedezik. Rőt Fain fia és Storolf Had-Fog fivére

Kráka – seiðr-boszorkány, egykoron az ádáz-had rabszolgája, azonban Biórr felszabadította, és mostanra a hollóetetők tagja lett

Myrk Éles-Karom – tisztátalan, sárkánytól-született, ereiben Lik-Rifa vére csörgedezik. Ilska és Drekr húga

Rőt Fain – tisztátalan, az ereiben Svin, a vadkan vére csörgedezik. Kalv és Storolf Had-Fog apja

Storolf Had-Fog – tisztátalan, ereiben Svin, a vadkan vére csörgedezik, Rőt Fain fia és Kalv fivére. Azért nevezik Had-Fognak, mert néhány fogát egyik ellensége pajzsában hagyta, amikor beleharapott abba, és így tépte ki azt ellenfele kezéből

Foghíjas Oleif – tisztátalan, ereiben Hraeg, a keselyű vére csörgedezik. Drekr csapatának egyik tagja, valamint mostanra csatlakozott a hollóetetőkhöz

Bjarn Beraksson – tisztátalan, Uspa és Berak fia. Ilska és a hollóetetők elrabolták

Breca Thorkelsson – tisztátalan, Orka és Thorkel fia. Drekr elrabolta

Harek Asgrimsson – tisztátalan, Asgrim és Idrun fia, akiket lemészárolt Drekr és csapata

Mások

Orka Koponyatörő – Thorkel felesége és Breca anyja. Valaha a véresküdtek Koponyatörő néven ismert vezére. Miután Thorkelt meggyilkolták, a fiát pedig elrabolták, Orka követte északra a nyomait, amelyek végül a Grimholthoz vezették őt, ahol a drengr-ek, valamit Skalk, a galdurman fogságába esett, ahonnan egy véres csata közepette kiszabadult

Lif Virksson – halász Fellur falujából. Virk fia és Mord fivére. Orka megmentette őt a kivégzéstől, mire Lif elutazott vele északra. Láncra vert fivérét, Mordot meggyilkolta Guðvarr, a drengr

Sæunn – tisztátalan rabszolga, akinek Hundur, a kopó vére csörgedezik az ereiben

Gudleif Arnesson – családjával birtokot épített a Csonthát-hegységtől északra

Helka királynő – darl és a környező vidék uralkodója. Ambiciózus és könyörtelen nő, akinek célja, hogy egész Vigrið felett uralkodhasson. Van egy fia, Hakon és egy lánya, Estrid

Hakon Helkasson herceg – Helka királynő fia és legidősebb gyermeke

Estrid Helkasdottir hercegnő – Helka királynő leánya

Frek, az Úlfhéðnar – tisztátalan, akinek Ulfrir, a farkasisten vére folyik az ereiben. Helka királynő rabszolgája és díszőrségének tagja

Skalk, a galdurman – Darl Helka királynő szolgálatában álló galdurmanja. Helka elküldte őt a véresküdtekkel, hogy járjanak utána, mi zajlik birodalmának északi határai mentén. Ellopja Orna karmát, és elragadja Volt, a seiðr-boszorkányt

Sturla – Skalk galdurtanonca

Guðvarr – drengr Fellur falujából, és Störr jarl unokaöccse. Ő vezette az Orkát, Lifet és Mordot üldöző csapatot

Vilja – Darl szajhája, A Halott Drengr lakója

Sigrún jarl – Fellur falujának és a hozzá tartozó megyének jarlja. Belekeveredett Helka királynő politikai törekvéseinek szövevényeibe. Miután Orka lemészárolta a szeretőjét és megsebezte az arcát, a nő után küldi unokaöccsét, Guðvarrt

Yrsa – drengr Darlból, Skalk, a galdurman szolgálatában

Arild – drengr Fellur falujából

Skapti – drengr, a Grimholt kapitánya. Hakon herceg szolgálatában áll, és részt vesz Drekr terveinek végrehajtásában és az elrabolt gyermekek szállításában

Hrolf – drengr a Grimholtnál

Vas-Markú Glunn jarl – jelentéktelen jarl, Helka királynő szövetségese

Svard jarl, a Karmoló – jelentéktelen jarl, Helka királynő szövetségese

Ligai Logur jarl – Liga kikötővárosának uralkodója. A véresküdtek barátja

Svelgarthi Orlyg jarl – Svelgarth városának és a környező megyének jarlja. Öreg és ősz, sok háborút megjárt, Helka királynő ellensége

Iskidani Jaromir herceg – Iskidan hercege, egy Nagy Kirillnek, Iskidan urának számtalan fia közül

Ilia – druzsina Iskidanból

Taras, a bika – vert ember, tisztátalan, kinek ereiben Naut, a bika vére folyik. Iskidani Jaromir herceg rabszolgája

Iva – seiðr-boszorkány, Jaromir herceg rabszolgája

Störr jarl – Snakavik és Vigrið legtöbb nyugati megyéjének ura. Thorun, Elvar és Broðir apja. Messze földön híres a berserkirekből álló őrségéről

Silrið – Störr jarl női galdurmanja

Thorun Störrsson – Störr jarl legidősebb gyermeke

Broðir Störrsson – Störr jarl legifjabb gyermeke

Berak Bjornasson – Tisztátalan, berserkir, akinek ereiben Berser, a medveisten vére csörgedezik. Uspa, a seiðr-boszorkány férje és Bjarn apja. Agnar és az ádáz-had foglyul ejtette, és rabszolgaként eladta őt Störr jarlnak, hogy tagja legyen az ő híres berserkir őrségének

Gytha – drengr és Störr jarl bajnoka

Syr – Störr jarl drengrje, őr Snakavik kapuinál

Hjalmar, a Béketeremtő – a vad szívű zsoldoscsapat vezére

Hrung – egy óriás feje, amit mágikus módon életre keltett a haldokló Snaka ereje

Njal Olafsson – a Drammur folyó partján álló apró halászfalu jarlja

Terna – Njal Olafsson rabszolgája, eredetileg rabszolga Kolskegg birtokán

Brimil – Darlban élő rabszolga-kereskedő

Rog – A Halott Drengr csaposa

Frøya – Varg húga

Leif Kolskeggson – Kolskegg fia, aki apja halála miatt üldözte Vargot, ám amikor elkapta őt, Glornir és a véresküdtek a védelmükbe vették Vargot, megmentve őt Leif bosszújától

Halál-Szemű Sterkur – harcos és vörös kezűek nevű zsoldoscsapat vezére

Bestiák

Grok – hatalmas holló

Kló – hatalmas holló

Spert – spertus, egy vaesen, aki esküt tett Orkának és birtokának a védelmére

Vesli – sebesült tennúr, akire Breca talált rá. Esküt tett Brecának és Spertnek

Északi rangok, kifejezések és tárgyak

Akáll – könyörgés, egy mágikus szertartás, amellyel felfedhetők egy halott utolsó pillanatai

Althingi – találkozó, szabad emberek gyűlése

Bálnaút – nyílt tenger

Berserkir – Berser, a medveisten leszármazottja. Hatalmas erővel bír, és hihetetlen vadságra képes

Blóð svarið – mágikus véreskü

Blót – rituális véráldozat

Brynja – láncing

Byrding – part menti hajó

Drakkar – hosszúhajó

Drengr – magasan képzett, felesküdött harcos

Druzsina – elit lovas katona

Flyting – párharc, ahol a két fél gyakran rímbe szedett sértéseket vág egymás fejéhez

Galdrabok – varázskönyv

Galdurman – kifejezetten rúnamágiával foglalkozó varázsló, férfi és nő is lehet

Graskinna – szürkebőr, lenyúzott bőrre írt varázskönyv

Guðfalla – az istenek bukása

Guðljós – isten-fények

Hangerock – egyfajta ruha

Hird – egy lord házához tartozó harcosok

Hja – egyetértést kifejező felkiáltás

Holmganga – a törvény által elismert párbaj nézeteltérések rendezésére

Hosszúkés – egyélű, gyakran ívelt tetejű, változó méretű kés. Számtalan módon használták, a főzéstől kezdve a borotválkozáson át a csatáig

Jarl – lord, az angol earllel, vagyis gróffal rokon szó

Kapca – a lábat bokától közvetlen a térd alattig fedő ruhadarab

Knarr – kereskedőhajó

Maður-fiú – embergyermek

Niðing – semmi, senki, egy sértés, ami arra utal, hogy a szóban forgó személynek nincs becsülete

Nålbinding – köt vagy sző. A kötés egy korai formája, eme technikával ruhákat készítettek

Raudskinna – vörös-bőr, egy halott isten lenyúzott bőréből készült varázskönyv

Seiðr – bizonyos fajta mágikus hatalom, ami Snakától, és istenek atyjától származik

Seiðr-boszorkány – mágikus hatalommal bíró asszony

Skáld – költő, mesélő, akit gyakran egy jarl vagy lord alkalmaz, hogy megénekelje hősies tetteiket

Skál – jó egészség

Skyr – norvég, joghurtszerű állagú, de annál lágyabb ízű tejtermék

Snekke – kisebbfajta hosszúhajó

Tafl – táblán, faragott figurákkal játszott stratégiai játék

Úlfhéðnar – Ulfrirtól, a farkasistentől származó személy

Vaesen – Lik-Rifa, a sárkányisten által teremtett bestiák

Weregild – véradósság

AMI EDDIG TÖRTÉNT

Orka: Orka visszavonultan él a hegyekben férjével, Thorkellel és tízéves fiukkal, Brecával. Otthont teremtettek maguknak a vadonban, és amikor valamire szükségük van, prémekkel és bőrökkel kereskednek egy közeli faluban.

Egy vadászútjuk során felfedeznek egy porig égetett birtokot, amelynek két lakóját meggyilkolták, a fiukat pedig elrabolták.

Orka jelenti ezt a közeli faluban a drengr (harcos) Guðvarrnak, a helyi jarl, vagyis uralkodó, Sigrún jarl unokaöccsének.

Breca, Orka fia talál az erdőben egy sérült tennúrt (egy mágikus teremtményt, aki előszeretettel eszik fogakat), és hazaviszi.

Miután Sigrún jarl, a helyi uralkodó a megye minden lakosát összehívja, Orka, Thorkel és Breca részt vesznek egy althingin, vagyis találkozón. Ezen a találkozón megtudják, hogy Sigrún jarl szövetséget kötött a nagy hatalmú Helka királynővel, akinek célja, hogy ő uralja egész Vigriðet. Ezen túl egy holmganga párbajra is sor kerül Virk, egy helyi halász és Guðvarr közt. A párbajt Virk nyeri, de aztán megszegi a holmganga szabályait, mire Sigrún jarl tisztátalan harcos-rabszolgája végez vele.

Hazatérve Orka és Thorkel úgy dönt, itt az ideje, hogy továbbálljanak, és valahol máshol új otthont építsenek. Orka elmegy, hogy konzultáljon a froa-szellemmel (egy nagy hatalmú szellemmel és a Kőrisfa védelmezőjével), és útmutatást kérjen tőle, azonban odaérve felfedezi, hogy a froa-szellemet tűzzel és baltákkal lemészárolták. Visszatérve birtokára otthonát lángokban találja, férjét, Thorkelt lemészárolták, fiát, Brecát pedig elrabolták. Orka az emberrablók nyomába ered, néhányukat meg is találja, és végez velük, egyiküket pedig kikérdezi, és megtudja, hogy a fiát elragadó férfit Drekrnek hívják.

Orka hazatér, eltemeti férjét, majd esküt tesz arra, hogy bosszút áll, és hogy visszaszerzi elrabolt fiát. Felfegyverkezik, majd az éjszaka leple alatt beoson Fellur falujába, ahol rálel Virk két fiára, Mordra és Lifre, akiket kikötöztek egy póznához, büntetésül azért, amiért megtámadták Guðvarrt (így próbáltak meg bosszút állni lemészárolt apjukért, ám kudarcot vallottak). Orka kiszabadítja őket, majd betör Sigrún jarl csarnokába, megsebesíti a jarlt, és kihallgatja annak harcos-rabszolgáját, egy Vafri nevű nőt, akinek Ulfrir, a farkasisten vére csörgedezik ereiben. Vafri elmondja Orkának, hogy egy Drekr nevű férfit kell keresnie, akire Darl városának erődjében bukkanhat rá. Harc veszi kezdetét, Orka viszont elmenekül egy hajóval Mord és Lif kíséretében.

Darl felé veszik az útjukat, Mord és Lif pedig beleegyezik, hogy eveznek, ha cserébe az asszony megtanítja őket a fegyverekkel bánni. Amikor elérnek Darlba, az asszony magára hagyja a két fivért, és azt tanácsolja nekik, várjanak, mielőtt visszatérnének Fellurba, hogy bosszút álljanak Guðvarron.

Orka Drekr keresésére indul, és végül meg is találja, amikor az éppen titkos találkozón vesz részt Hakon herceggel, Helka királynő fiával. Összecsapnak, a harcnak azonban véget vet a városi őrség tagjainak érkezése. Lif és Mord is feltűnik, és biztonságba viszik Orkát.

A nő megtudja, hogy Drekr elhagyta Darlt, és éppen a Grimholt, a Csonthát-hegységen keresztülvezető hágót védelmező torony felé tart, ekkor azonban feltűnik Guðvarr, aki Orkára, Mordra és Lifre vadászik azok Fellur nevű falujában elkövetett bűnei miatt. Orkáék Drekr nyomában maguk mögött hagyják Darlt, Guðvarr pedig követi őket.

Orka, Mord és Lif elér a Grimholthoz, és néhány dér-pókkal és két óriási hollóval való összetűzést követően Skalk, a galdurman és a Grimholt harcosainak fogságába esnek. A toronyba viszik őket kihallgatásra, ahol kiderül, hogy Drekrnek valamiféle üzleti megegyezése van Hakon herceggel.

Guðvarr megérkezik a drengrjeivel, behatol a toronyba, és végez a megbéklyózott Morddal. Mindeközben Orka meghallja egy gyermek sírását, akiről sejti, hogy a fia, Breca lehet. A remény, a félelem és a düh keveréke felszabadítja a vérében rejtőző farkast, mivel Orka tisztátalan, egy Úlfhéðnar, akinek Ulfrir, a farkasisten vére csörgedezik ereiben. Orkának sikerül kiszabadítania magát, majd vérengzésbe kezd. A Grimholt őrei először harcba szállnak vele, aztán már képtelenek kiállni fékezhetetlen dühét, úgyhogy kereket oldanak.

Varg: A férfi rabszolga, aki nemrégiben végzett a tulajdonosával, egy tehetős földbirtokossal, majd ezt követően elmenekült. Varg húgát meggyilkolták, úgyhogy a férfi most egy galdurmant vagy egy seiðr-boszorkányt keres (a mágiahasználók két fajtája), hogy az véghez vigyen számára egy akállt, egy mágikus könyörgést, amivel felfedhetők a holtak életének utolsó pillanatai. Varg azért akarja ezt megtenni, hogy megtudja, ki vagy mi végzett a húgával.

Varg megérkezik Liga városának kereskedelmi kikötőjébe, ahol megtudja, hogy a hírhedt zsoldoscsapat, a véresküdtek is a városban tartózkodnak, és hogy van velük egy seiðr-boszorkány. Az asszony azonban csak a véresküdtek kedvéért használja az erejét, úgyhogy Varg csatlakozik a versenyhez, aminek keretein belül meg kell küzdenie az egyik véresküdttel, hogy jogot nyerjen a hozzájuk való csatlakozáshoz. Ellenfele azonban kiüti őt, az eszméletlen Vargot pedig egy fjord partján hagyják. Amikor magához tér, ellátja a sebeit és tüzet gyújt, amivel viszont magára vonja Leif Kolskeggson – annak a földművesnek a fia, akivel végzett – és csapata figyelmét. Vargot foglyul ejtik, ekkor azonban megjelennek a véresküdtek, és megmentik.

Vargot csapatukba fogadják, de csak mint „tanoncot”, úgyhogy Vargnak előbb meg kell tanulnia a fegyverekkel bánni, és bizonyítania kell hűségét és szavahihetőségét a véresküdteknek, mielőtt Vol, a seiðr-boszorkány hajlandó lenne elvégezni az akállt, amire annyira vágyik.

Amikor a véresküdtek már éppen elhagynák Ligát, megtámadják őket az iskidani Jaromir herceg druzsinái, akik azt akarják, hogy adják át nekik az egyik véresküdtet, egy Sulich nevű férfit, mivel az állítólag súlyos bűnöket követett el Iskidan távoli országában. Glornir, a véresküdtek vezére nem hajlandó átadni Sulichot, így a két fél rövid, ám véres csatába kezd, aminek a ligai őrség és a Helka királynőt és a kíséretét hordozó három hosszúhajó érkezése vet véget.

Helka királynő felbérli a véresküdteket egy fontos feladatra. Birodalmának északnyugati határa mentén sorra tűnnek el az emberek, majd kerülnek elő holtan. Azt akarja, hogy a véresküdtek járjanak utána, ki vagy mi a felelős ezért, és hogy végezzenek vele. Galdurmanját, Skalkot és az ő két drengr őrét is a véresküdtekkel küldi.

A Csonthát-hegységbe érve a véresküdtek felfedeznek egy régi bányát, amelyet éppen egy csapat harcos és vaesen – skraelingek és egy troll – tár fel, akik rabszolgasorba taszították a helyi lakosokat, és rákényszerítették őket, hogy az ásatáson dolgozzanak. A véresküdtek kutatása közben csata tör ki, amiben egy sárkánytól-született (a tisztátalanok egy fajtája, akik a sárkányistentől, Lik-Rifától származnak; az emberek úgy hitték, hogy a sárkánytól-születettek rég kihaltak, már ha egyáltalán léteztek valaha) lép elő a barlangból, kezében a halott isten, Orna egyik csontjával. Egy véres csata folyamán Varg végez a sárkánytól-születettel, de közben maga is súlyos sérüléseket szenved.

Amikor Varg magához tér, megtudja, hogy a véresküdtek olyan nyomokra bukkantak, amelyek alapján a bánya Rotta, a patkányisten kamrája lehet, akit nővére és fivére odaláncolt, és arra ítélt, hogy élete végéig kínozzák őt. Ezenfelül a véresküdtek rálelnek egy galdraboknak (varázskönyv), a Raudskinna másolatának töredékeire.

Vol felkeresi Vargot, hogy ellássa a sebeit, ám amíg ott van, Skalk és az ő két drengrje is a szobába lép. Leütik Volt, megölik Varg barátját, Torvikot, és egyéb ott felfedezett, értékes tárgyakkal egyetemben ellopják az isten, Orna csontszilánkjait.

Skalk válaszút elé állítja Vargot: a férfi vele tarthat, és akkor hajlandó elvégezni az akállt, amire az annyira vágyik, Varg azonban ráveti magát a drengrre, aki végzett a barátjával, és veszett vérengzésében a fogával feltépi annak torkát. Skalk leüti Vargot.

Amikor magához tér, Varg rádöbben, hogy Skalk kereket oldott Orna karmával, egy relikviákkal teli ládával és a foglyul ejtett Vollal. Svik és Røkia, két véresküdt harcos közli Varggal, hogy tisztátalan, és hogy az ereiben Ulfrir, a farkasisten vére csörgedezik. Ezenfelül azt is elárulják neki, hogy a véresküdtek mind tisztátalanok, és hogy pont azért fogadták maguk közé, mert rájöttek származásának titkára. Ez igencsak megdöbbenti Vargot, azonban hamar meg is békél vele, és csatlakozik a véresküdtekhez, ahogy azok Skalk nyomába indulnak, esküt téve, hogy bosszút állnak Torvikért, és hogy visszaszerzik Volt.

Követik Skalk nyomait, amelyek a Grimholthoz vezetik őket. Itt aztán halálra és barbár pusztításra, valamint a Grimholt lépcsőin üldögélő Orkára lelnek. Az asszony vérben fürdik, lábánál pedig legyőzött ellenségeinek hullái hevernek. Mellette gyermekek gyülekeznek.

Glornir, a véresküdtek vezére leszáll lováról, mivel ismeri Orkát. Az asszonyt valaha a Koponyatörőként ismerték, ő volt Vigrið leghíresebb harcosa és a véresküdtek vezére. Thorkel, Orka férje pedig Glornir fivére. Orkát gyász emészti, mivel nem lelt rá fiára, Brecára.

Glornir és Orka átölelik egymást.

Elvar: Elvar egy ifjú harcosnő, a híres zsoldoscsapat, az ádáz-had tagja, célja pedig, hogy nevet és hadi hírnevet szerezzen magának.

Az ádáz-had hosszúhajója Iskalton, a vulkanikus szigeten köt ki Vigrið északnyugati partvidékén. Egy Berak nevű férfira vadásznak, akiről úgy hiszik, hogy tisztátalan, egy berserkir, akinek ereiben Berser, a medveisten vére csörgedezik. Kutatásuk egy falusi csatán keresztül a hegyekbe vezeti őket, ahol végül rá is lelnek Berakra, aki éppen egy trollbikával küzd. Elvar észrevesz egy asszonyt és egy gyermeket, és meglátja, ahogy a nő valamiféle könyvet hajít az olvadt lávafolyamba.

Agnar, az ádáz-had vezére megparancsolja harcosainak, hogy még azelőtt végezzenek a trollbikával, hogy az megsebesítené vagy megölné Berakot. Ezt rövid, ám véres csata követi, amiben végül Elvar ejti a trollon a végzetes sebet. Ezután Berakot elfogják, térdre kényszerítik és láncra verik, miközben felesége és gyermeke szintén fogságba esik. Feleségéről, Uspáról kiderül, hogy seiðr-boszorkány.

Az ádáz-had, foglyaival egyetemben, elhagyja Iskalt szigetét, és Snakavik, a halott kígyóisten, Snaka koponyájában épült erőd felé veszik az irányt. Itt Störr jarl uralkodik, aki híres rabszolgasorba taszított berserkir harcosokból álló díszőrségéről.

Ezenfelül ő Elvar édesapja is, bár nincsenek valami jó viszonyban. Elvar maga mögött hagyta a családját és a kiváltságos életet, hogy megmeneküljön az apja őt érintő tervei elől, és hogy hírnevet szerezzen magának.

Störr jarl megvásárolja a berserkir Berakot Agnartól. Amíg az ádáz-had Snakavikban tartózkodik, megtámadják őket, és Bjarnt, Berak fiát elrabolja Ilska, a Rettegett, a hollóetetőkként ismert zsoldoscsapat vezére. Uspa, a seiðr-boszorkány ekkor egyezséget köt Agnarral: ha a férfi mágikus véresküvel fogadja, hogy visszaszerzi Uspa fiát, az asszony elvezeti őket Oskutreð legendás csatamezejére, ahol az istenek megvívták háborújukat, és ahol állítólag elképzelhetetlen kincsek várnak rájuk.

Elvar Grenddel, hűséges társával és még pár harcossal egyetemben szintén leteszi a véresküt. Az ádáz-had útra kel Oskutreð felé, útközben pedig megküzdenek egy tennúrrajjal, átkelnek egy mágikus hídon, és bejárnak egy régóta halott istenekkel teli erdőt. Útközben Elvar szeretőjévé teszi Biórrt, az ifjú harcost.

Oskutreðbe érve egy hamuval borított síkságra lelnek, tele a halott istenek szétszórt csontjaival és egy hatalmas fa felrobbantott tönkjével. Egyszer csak megjelenik előttük a Vörn nevű froa-szellem, aki megtiltja nekik, hogy a fához járuljanak, arra viszont engedélyt ad, hogy kincseket gyűjtsenek a síkságon. Azonban még mielőtt az ádáz-had ezt megtehetné, megérkezik Ilska, a Rettegett és az ő hollóetetői. Agnar és Ilska bajnoka, egy Skrið néven ismert, óriás termetű férfi holmganga párbajt vív, hogy eldöntsék, ki kaphat hozzáférést Oskutreðhez. Agnar győz, ám ekkor a saját harcosa, Biórr csalárd módon végez vele. Biórr-ról az is kiderül, hogy tisztátalan, és hogy Ilska csapatának a tagja. Biórr volt az, aki megrendezte Bjarn elrablását, és lehetővé tette, hogy Ilska és az ő hollóetetői kövessék az ádáz-hadat északra, Oskutreðbe.

Az ádáz-had és a hollóetetők közt pajzsfalcsata alakul ki, azonban ezzel egy időben Ilska pár harcosával, akikről mind kiderül, hogy sárkánytól-születettek, a froa-szellem és Uspa ellen indul. Amikor az utóbbiak vereséget szenvednek, számos, béklyóba vert gyermeket rángatnak le a szekerekről, majd vezetnek Kőrisfa tönkjéhez. Itt aztán Ilska vérmágia és egy Galdrabok segítségével véghez visz egy varázslatot, amellyel feltöri a mágikus béklyókat, amelyek eddig fogva tartották Lik-Rifát, a sárkányistent a hatalmas fa alatt található börtönében. Lik-Rifa a napfényben fürdő égbe száll, majd rövid, ám véres küzdelmet folytat őreivel, három szárnyas nővérrel, akik Ulfrir és Orna istenek gyermekei. Az egyik szárnyas nő ájultan a földre zuhan, míg a másik kettőt lemészárolják.

Lik-Rifa találkozik Ilskával és a sárkánytól-születettekkel, akik felszabadították, majd elrepül, dél felé vezetve őket.

Elvar megsebesül a hollóetetők elleni csatában, majd megdöbbenve, rettegve és csodálkozva figyeli, ahogy a sárkány elszáll a messzeségbe.

A sasok még halálukban is meresszék karmaikat.

Olaf Haraldsson sagája

ELSŐ FEJEZET
ORKA

Orka tűz- és füstvihar közepette állt. Körülötte mindenfelé lobogó lángok és hamufellegek csapkodtak. A levegőt megtöltötte a halál bűze, a torkát mardosta. A tűz ropogása és sziszegése, ahogy a világ lángolt, minden más hangot elnyomott. A feje felett árnyék suhant át, a levegő megmozdult, mintha csak hatalmas szárnyak verték volna fel. Aztán egy gyermek sikolya hasított át a viharon – fia, Breca szólította, mire Orka forgolódni kezdett, botladozó léptekkel kereste, kétségbeesetten kutatta gyermekét, de a világon más se létezett, csak keserű, gomolygó füstfellegek és ostorozó, perzselő lángujjak. Megbotlott valamiben, egy a földön heverő, mozdulatlan testben, amelyből vér szivárgott, holt szeme pedig vakon meredt a semmibe. Thorkel volt az, a férje, a barátja. A szerelme. Üveges, üres szemével egyenesen az asszony szemébe nézett, majd a szája megmozdult, halálhörgés, kígyósziszegéshez hasonlatos lélegzet szakadt fel szétaszott holttestéből.

– Elvitték.

Orka levegő után kapkodva, tágra nyílt szemmel riadt fel, majd észrevette a farkasszürke fényben fölé tornyosuló árnyékot. Bele sem gondolt, mit tesz, egyik kezét már nyújtotta is, hogy megragadja az árnyék torkát, míg a másikkal kikapta hosszúkését annak a feltekert és párna módjára összegyűrt fegyverövére erősített hüvelyéből.

Fulladozó, gurgulázó hang hallatszott.

– Csak én… vagyok – cincogta egy hang. – Lif.

Orka hosszúkésének éles hegye, alig egyujjnyira Lif szemétől, megdermedt. Elnyomta magában a gyilkolási vágyat, azt a néma vihart, ami egészen eddig az ereiben szunnyadt, most viszont hirtelen ismét életre kelt. Testén remegés futott végig, mire ellökte magától Lifet, felült, és visszadugta hosszúkését a hüvelyébe.

A szájában vér ízét érezte, mire megnyalta megalvadt vértől mocskos fogát, majd köpött egyet, és nagyot nyögve talpra állt. Egész teste sajgott, az ízületei és az izmai tiltakoztak, válla alig bírta el láncból készült brynjája súlyát, ahogy vetett egy mérges pillantást Lifre.

– Mi van? – morogta.

Grimholt csarnokának, Helka királynőnek a Csonthát-hegységen átvezető hágót védelmező erődjének kiégett romjai közt álltak. Körülöttük mindenfelé köpenybe burkolódzó, horkoló és mocorgó véresküdtek hevertek. Az egyik férfi felnyögött, arca megrándult, mintha csak éppen valami sötét álmot látott volna. A tűz kialudt, nem maradt más belőle, csak szürke hamu a szürke világban. Sólstöður ideje volt, a hosszú napé, amikor az éjszakát harminc napra száműzték az égből, de az elpusztult csarnok tetején beszökő ónos fényből az asszony úgy ítélte, hajnal lehet. Orka nyújtózkodott egyet, mire csontjai ropogni kezdtek.

– Beszélni akartam veled – szólt Lif. Az arca sápadt volt, kékes árnyalatú szája szinte feketének tűnt a félhomályban, mivel a dér-pók mérgének utolja még mindig nem tisztult ki a véréből. Valamit tartott a karjában.

Orka lehajolt, és felkapott egy hosszúbaltát a padlóról. Korábban egy harcostól vette el, majd felhasította vele annak testét, aztán még vagy tucatnyi másik ellen fordította a kampós pengét. A fegyver éle mostanra már tiszta volt, csakúgy, mint az övéről lógó két hosszúkésé és kézibaltáé is. Minden egyéb porcikáját vastagon fedte a megalvadt vér, ám Orka a fegyvereit még azelőtt megtisztította, hogy eluralkodott volna rajta az álom. Hosszúbaltáját a vállára helyezte, mire az ismerős súlytól borzongás futott végig rajta. Egyszerre szerette és gyűlölte azt.

– Akkor hát beszélj – mondta, majd határozott léptekkel elindult a csarnok bejárata és az azon túli napfény felé. Visszanyelte a kibukni készülő durva szavakat, mivel senkivel sem volt kedve csevegni. Breca az álmában hallott hangja még mindig ott leledzett a gondolat-ketrecében, úgy visszhangozva, mint valami seiðr-varázslat. Másra sem vágyott, mint hogy ráleljen a fiára. Tegnap már azt hitte, hogy megtalálta őt, azt hitte, hallja, ahogy őt szólítja, ennek öröme pedig lángot gyújtott az ereiben. Véresre kaszabolt hullákból álló ösvényt hagyott maga után, hogy a fiához jusson. Csakhogy nem Breca volt az, bár legalább meglelt más, rabszolga módra megbéklyózott, tisztátalan gyermekeket, akiket Drekr – csak halott istenek tudják, miért – elrabolt otthonukból.

De az én Brecám nem volt köztük. A fiú hiánya olyan volt, mint egy mélyre metsző kardcsapás, ami majdnem végzett vele. A gyász úgy áradt belőle, mint a vér egy kardvágás nyomán. Mára azonban a heg beforrt, a szíve megkeményedett, és jéghideggé vált. Tovább fogja keresni, meg fogja őt találni, és nem akarta, hogy erről bármi vagy bárki is elterelje a figyelmét. Lif arcát viszont átfaragta a gyász, és úgy csöpögött az ajkáról, mint méreg a sebből. Végignézte fivére, Mord halálát, akit a falhoz láncoltak, és hasba szúrta őt az a niðing Guðvarr. Nem jó halált halt, így hát amikor Lif csoszogó-pufogó léptei követték őt, Orka összeszorította a fogát, és nem mordult rá Lifre, hogy hagyja őt békén.

Szőke fonatát hideg szellő tépte, ahogy lesétált az alvadt vérrel festett lépcsőkön. A hullákat már elcipelték, és az udvaron frissen ásott verembe halmozták. A hegyek hidege ellenére máris zümmögő légyfelhő lebegett a hullahalom fölött. Az udvart melléképületek a folyótól kezdődő gyűrűje vette körbe, míg a lejtőn egy kacskaringós ösvény vezetett le a falakig és a lelakatolt kapuig. A kapu mellett tábortűz lobogott, felette üst, mellette pedig Orka ott látta Glornirt, a véresküdtek vezérét, ahogy éppen pár harcosával beszélgetett. Einar Fél-Troll is köztük volt, egy árnyakba burkolódzó, szikla méretű férfi, aki éppen az üstben fortyogó ételt kevergette, és Jökullal, a kováccsal társalgott. Ritkuló hajjal fedett fejét kötés takarta, bozontos szakállába pedig több ősz szál keveredett, mint amire Orka emlékezett. Az asszony az övére, a bronzcsatra és a díszítésekre helyezte kezét, és felidézte, amikor Jökul elkészítette azt neki. Más embereket is látott a melléképületek árnyékában, és még egyet a Grimholt kapui mellett. Az egyikük, egy farkasinas férfi, akinek véresküdhöz képest kifejezetten rövid haja volt, egyenesen rápillantott. Láncinge csillogott, kezében dárdát tartott, hátán pajzsot viselt, övéről pedig egy sisak lógott. Orka gyanakodva viszonozta pillantását, mire a férfi elfordította tekintetét.

Orka elért a folyóig, amely hidegen és kérlelhetetlenül folyt le a Csonthát-hegységből, majd lépteinek zaja megváltozott, ahogy tett pár lépést a fából készült mólón. Tegnap még két lapos és keskeny snekke volt ide kikötve – olyanok, mint egy drakkar, csak kisebbek, mindkettőn alig egy tucat evezővel. Mostanra már mindkettőnek nyoma veszett, a vízbe lógó, foszladozó kötelek pedig bizonyítékul szolgáltak legénységük sietségére és kétségbeesettségére, ahogy Orka bosszúja elől menekülve a mólóról egyenesen a csónakba ugrottak, és ahelyett, hogy gondosan kicsomózták volna a kötelet, egyszerűen csak elmetszették azt. Áthajolva a móló széle fölött Orka lepillantott a folyómederből törött fogak módjára kiemelkedő sziklák közt terjengő, jégkék és fehér tajtékra. A tiszta víz mélyén, a sziklák közt pihenve megpillantott egy kitinpáncélos, tagolt farkat. Spert még mindig aludt, kipihenve a tegnapi csata fáradalmait. A farka rángatózott és ide-oda csapkodott, mintha éppen álmodott volna, felverve a folyómeder üledékét. Nem messze onnan a folyóparton Orka látta Vesli, a tennúr alakját, ahogy a lény összegömbölyödve, egyik membrános szárnyát pokróc módjára szőrtelen testére borítva szunyókált. Fakó öklében egy kis dárdát szorongatott.

Breca dárdáját.

Orka a hosszúbaltáját és a fegyverövét a móló fadeszkáira helyezte, majd előrehajolt, felemelte brynjáját, és a bőrét levedlő kígyó módjára kicsusszant belőle, aztán lehúzta előbb a csizmáját és nålbinding zokniját, majd a nadrágját, végül pedig egyetlen mozdulattal levette gyapjútunikáját és vászon alsóruháját, majd csak állt ott, hideg leheletfellegeket eregetve, miközben ellepte a libabőr. Aztán behajlította a lábát, és a folyóba ugrott.

A jeges víz olyan volt, mint egy kalapácsütés, és Orkának még a lélegzete is elakadt, ahogy a folyóba csobbant, majd a felszín alá merült. Érezte, ahogy a sodrás ránt rajta egyet, de erre tempózni kezdett a lábával, és átsiklott a vízen, mint egy lazac, mélyebb vizek felé úszva, majdnem egészen a folyómederig, aztán megfordult, mire lába az iszapba süppedt. Itt aztán egy pillanatra megállt, és körbepillantott. Minden zaj távolinak tűnt, míg a fény ide-oda cikázó, számtalan színben pompázó sugarakban szűrődött le hozzá, mint az északi égen fénylő guðljós ragyogása. Idelenn mintha minden lelassult volna – a világ zaja, az őt emésztő harag és rettegés, egy pillanatra mind megszűnt létezni, megdermedt és ellazult ebben a hegyi folyamban. Orka mellkasa lélegzet után áhítozva lángolni kezdett, a feje egyre jobban lüktetett, ő azonban mégis várt még, örömmel telve, hogy egy kis időre elmenekülhetett a fenti világ elől. Végül aztán, amikor lángoló tüdeje egyszerűen már nem bírta tovább, ellökte magát a folyómedertől, kilőtt a fény felé, majd vizet fröcskölve áttörte a folyó felszínét. Lif a mólón állt Orka levetett fegyverei és ruhái mellett, és valamit tartott a karjában. Az asszony fürge és határozott csapásokkal kiúszott a partra, majd, félig még mindig elmerülve, felállt. Orka lenyúlt a fenékre, magához vett onnan egy kavicsot, aztán leült egy lapos sziklára, és nekiállt levakarni magáról azt a vért és mocskot, amit a folyó sodrásának nem sikerült leszednie róla.

Végül aztán kisétált a folyóból, mire a víz csillogó jégszalagok módjára lecsorgott a testén. Lif odanyújtott neki egy gyapjúköpenyt, amivel aztán Orka megtörülközött. A mólón hagyott ruháinak kupaca felé pillantott, aminek anyaga mind megkeményedett a beleszáradt vértől és izzadságtól.

– Tessék! – szólt Lif, majd odanyújtotta neki a csomagot, amit eddig a kezében tartott. – Arrafelé találtam, azt hiszem, az itteni várőrség raktára lehetett. – A kezében tiszta nadrágot, vászonból készült alsóruhát és vastag gyapjútunikát tartott. – Ez a legnagyobb, amit találtam. Szerintem jó lesz rád.

– Köszönöm – mondta Orka, ahogy elvette tőle a ruhákat, majd felhúzta előbb a vastag gyapjúból készült nadrágot, aztán az egyszerű vászon alsóruhát, végül pedig a kékesszürke gyapjúból készült tunikát. Megforgatta a vállát, hogy egy kicsit kinyújtsa a nedves bőréhez tapadó anyagot. Aztán felkapta a nålbinding zokniját meg a csizmáját a mólóról, azokat is felhúzta, majd felemelte a brynjáját, és konstatálta, hogy mielőtt ismét felvenné, azt előbb még meg kell tisztítania. Felcsatolta a fegyverövét, a vállára vetette a láncinget, aztán leguggolt, és kezébe vette a hosszúbaltáját, amire aztán úgy támaszkodott, mintha sétabot lett volna.

– Mondani akartál valamit? – kérdezte, tekintetét Lifre fordítva.

A legény élesen beszívta a levegőt, aztán csak állt ott tátott szájjal és a torkán akadt szavakkal.

– Három dolgot is – motyogta végül, majd ismét becsukta a száját, és feszengve rugdosni kezdte a földet.

Orka előbb az égre pillantott, majd ismét Lifre.

– A nap nem vár rád – unszolta. – Mint ahogy én sem.

– Tisztátalan vagy, az ereidben egy halott isten vére csörgedezik, erejének szikrája pedig ott él benned – buktak ki a szavak Lif száján.

– Úgy – bólintott Orka. Nyelvének hegyét a fogai közti résnek feszítette, kipöckölt onnan valamit, majd a földre köpött egy darabka húst – nem akart belegondolni, hogy az honnan is származhatott. Nem csak a hosszúbaltájával vágott utat magának tegnap, amikor megküzdött a Grimholt harcosaival. – Tisztátalan vagyok – mondta, mire a szavak hallatán borzongás futott végig rajta. Ez egy olyan féltve őrzött titok volt, hogy az egész élete ezen függött. Rezzenéstelen tekintettel Lif arcára pillantott, várva az undort és az utálatot, a félelmet és gyűlöletet, ami általában az ilyen beismerést követte. Azonban Lif szemében nem látott mást, csak… fájdalmat.

– Sosem említetted. Egyikünknek sem – mondta Lif. – Annyi időt töltöttünk együtt, annyi csatát vívtunk meg együtt. Megmentettük az életedet Darlban, kihúztunk Drekr fejszéje alól…

Orka felsóhajtott, és végighúzta a tenyerét az arcán.

– Ez nem valami olyasmit, amit hangosan ki szoktam mondani – felelte Orka. – Ha kiderül, könnyedén rabszolgagallért kaphatok a nyakamba, vagy fellógathatnak egy ketrecben. Már jó régóta őrzöm a titkot.

De hiszen Lif bízott bennem, követett engem, és én mégis eltitkoltam ezt előle.

– El kellett volna mondanom neked és Mordnak. – Megrántotta a vállát. – Igazad van, mindketten megérdemeltétek volna.

Lif bólintott.

– Így igaz – szólt. – A toronyban azt mondtad, hogy ez a Drekr tisztátalan gyermekeket ragad el. – Ismét elhallgatott egy pillanatra, és jól átgondolta a szavait. – Ezt nem tudtam, de persze most már értem. Tehát akkor Breca is tisztátalan?

– Hja. Breca tisztátalan, az én farkasvérem folyik az ereiben.

Lif bólintott. Igyekezett feldolgozni a hallottakat.

– És mi a második dolog? – kérdezte Orka.

Lif ismét felpillantott rá.

– Az a férfi tegnap, a kopasz, ősz szakállú.

– Glornir, a véresküdtek vezére – mondta Orka.

– Koponyatörőnek nevezett téged.

Orka elfordította a fejét, majd lassan bólintott.

– Te vagy a Koponyatörő? Nem azt mondtad, hogy a Koponyatörő meghalt?

– Koponyatörő aznap lelte halálát, amikor elhagytam a véresküdteket – felelte Orka. Gondolat-ketrecét képtöredékek sokasága töltötte meg. Nem akart beszélni róla, sosem beszélt azokról az időkről, még Thorkelnek sem. Maguk mögött hagyták azt az életet, az emlékeket ketrecbe zárták, a kézzelfogható emlékeztetőket pedig egy ládába tették, és elásták a birtokukon. Lif rápillantott, a gyász és a csodálat úgy ült arcán, mint egy fogadalmi kőbe vésett rúnák, mire Orkát égető szégyen járta át, míg régi élete, mint valami túlvilági szellemiker, ott suttogott a fülébe. Az asszony vett egy mély lélegzetet.

– Attól a pillanattól fogva, hogy Breca ott volt a hasamban, nem akartam többé a véresküdtek életét élni. Nem akartam, hogy soha véget nem érő vér és halál vegyen körül. Ezzel Thorkel is így volt, úgyhogy távoztunk. – Megrántotta a vállát. – Nehezebb döntés volt, mint így kimondva hangzik, és tovább is tartott, de röviden ez a történet. Ezt tettük. Egy tengeri csata alatt beugrottunk a vízbe, és kiúsztunk a partra. A véresküdtek azt hitték, hogy elestünk a csatában. Aznap sokan jártak így, akinek testére sosem leltek rá, és akik csontjai minden bizonnyal ma is ott nyugszanak a ködös mélyben.

– Amikor láttalak tegnap, amikor láttam, mit tettél – kezdte Lif. – Olyan volt mintha valaki más lettél volna.

Orka hosszan kifújta a levegőt.

– Hosszú éveken keresztül bezárva tartottam a Koponyatörőt. Breca sikolyára, arra, amit Breca sikolyának véltem, kitört a ketrecéből. És aztán a kezembe akadt ez… – A markában szorongatott hosszúbaltára pillantott, majd megrántotta a vállát. – A Koponyatörő visszatért, és most majd segíteni fog nekem megtalálni az én Brecámat.

Csend telepedett közéjük. Vesli, a tennúr nyöszörögni kezdett álmában, majd átfordult a másik oldalára.

– És a harmadik dolog? – kérdezte Orka.

Lif hátrapillantott a válla fölött a csarnok és a torony maradványaira, majd összehúzta a szemöldökét.

– Segítenél nekem lehozni Mordot, és halmot emelni fölé? Megpróbáltam, de még mindig a falhoz van láncolva.

Orka felpillantott a toronyra, vagy legalábbis arra, ami maradt belőle. A tető nagyja odalett, és két fal is leégett, az elszenesedett gerendák úgy meredtek a magasba, mint az aszott ujjak.

– Segítek – felelte.

Együtt ismét átszelték az udvart, felmásztak a lépcsőkön, és besétáltak a csarnokba. A bentiek már ébredeztek, a harcosok lassacskán felkeltek köpenyeikről. Orka elsétált mellettük egészen a csarnok végéig, ahol egy ajtó mögül felfelé vezető lépcsősor indult. A deszkák hangosan nyikorogtak, ahogy az asszony megindult felfelé. A padlót és a falakat vastag hamuréteg borította, amiből Orka léptei kis felhőket kavartak, miközben a lépcsőfokok nyögtek és hajlottak a súlya alatt. Aztán felért egy folyosóra, aminek az egyik fala kidőlt, így pedig a lyukon keresztül rálátott a Grimholt udvarára és a folyóra. Előtte egy szoba állt, aminek ajtaja porrá égett. Orka óvatosan belépett a helyiségbe.

A padlót hullák borították – karjukat-lábukat vesztett, megfeketedett, megkínzott porhüvelyek.

A padló megnyikordult, ahogy Lif csatlakozott az asszonyhoz, majd mindketten csak álltak ott, és nézték a holtakat. Mord szénné égett hullája a szemközti falnak dőlve feküdt. Az egyik karja, amit a falhoz láncoltak, a magasba nyúlt, míg a teste többi része a hasán lévő, kard ejtette seb köré görnyedt.

Orka rálépett egy eltorzult, megszenesedett botra, ami szétporladt a súlya alatt. Óvatosan megindult előre, majd felemelte és meglendítette hosszúbaltáját, és szikrát hányva kettémetszette a falra szögezett láncot. A fém recsegett és sikoltott, ahogy a szemek elpattantak, Mord karja pedig a földre hullott. Orka levette a köpenyét, leterítette Mord holtteste mellé, majd Lif segítségével ráfordította a legényt.

Ahogy megmozdították, Mord megszenesedett bőre darabokban vált le a testéről érintésükre, mire Lif elfordult, és lehányta a megfeketedett padlódeszkákat. Orka a köpenybe tekerte Mordot, jó szorosan megkötötte, majd felemelte a holttestet, amely mostanra szinte súlytalannak tetszett neki, és gyengéden a vállára fektette.

– Hadd segítsek! – mondta Lif, miután némi epét köpött a padlóra, és megtörölte a szemét.

– Fogom – szólt Orka.

A lépcső felől léptek zaja és a deszkák nyögése hallatszott, majd egy alak jelent meg az ajtóban. Egy férfi volt, se nem túl magas, se nem túl testes, vörös, varkocsokba fonott haját a tarkójánál hátrakötötte, míg olajozott, zsineggel összefogott szakállát egy ezüstkarika tartotta a helyén. Csillogó brynját viselt, övéről kard és hosszúkés lógott, karját pedig vastag ezüstgyűrűk díszítették. A nadrágja fakókék gyapjúból készült, lábszárát térdtől bokáig pedig sötét winningas kapca fedte.

– Koponyatörő – mondta a férfi fejet hajtva.

– Svik – biccentett Orka, ahogy megállt egy pillanatra. A két harcos alaposan szemügyre vette egymást.

– Borzalmasan festesz – jegyezte meg Svik.

– Te meg úgy, mintha éppen most nyaltak volna ki a jul napi ünnepségre – felelte Orka.

– Fontos, hogy az ember a legjobb arcát mutassa – mondta amaz, megvonva a vállát. – Ki tudja, mit hoz a nap? Hogy micsoda szerencsés hölgyemény találja majd magát a társaságomban?

– Amint látom, még mindig egy idióta vagy – horkantott Orka.

Svik felkacagott, apró, fehér foga felvillant a szakálla mögött, nevetése azonban nem érte el a szemét. Egyre csak Orkát nézte, majd a tekintete lassan megváltozott, a jókedve valami mássá alakult. Valami szívszaggatóvá, egy pillanatra felfedve gyászát és összetört szívét.

– Elhagytál minket. Letetted az esküt, aztán mégis egyszerűen elhagytál minket – mondta halkan.

Orka rezzenéstelenül nézte őt, miközben a fejében alakot öltött szavak nem találták útjukat a nyelvéhez.

Svik pislogott egyet, majd elfordította a tekintetét.

– Glornir hívat téged – mondta.

Orka egyszerűen csak nyögött egyet, majd elindult előre, mire Svik félrelépett, hogy kiengedje az ajtón. Lif felkapta Orka hosszúbaltáját és követte őt, Svik pedig kissé lemaradva jött mögöttük. Hármasuk lesétált a lépcsőn, majd ki az udvarra. Időközben újabb tüzeket gyújtottak, amelyek fölött üstök bugyogtak, Orka pedig zabkása és méz illatát érezte. A Grimholt udvarán mindenfelé a véresküdtek harcosai lézengtek, néhányan még az északi és a déli rönkkerítések tetején is álltak.

Glornir már várt rá – a szakállába mostanra már több ősz szál vegyült, mint fekete. Szigorú szemével egyre csak Orkát nézte, miközben hosszúbaltáját lazán tartotta egyik hatalmas öklében. Fivérének visszhangja ott rejtőzött a tekintetében, arcának ráncaiban, mire Orka felszisszent halott férje emlékére. Glornir körül mások is álltak, akiket Orka felismert. Einar Fél-Troll, aki egészen kitakarta a napot, és Jökul Kalapács-Kéz, a kovács. Edel, az ő varkocsba fonott, ősz hajával, fél szemével és farkaskutyáival, meg Røkia, szikár és éles, mint egy korbácsütés. Olyanok is voltak ott, akiket viszont nem ismert, főleg fiatalabb harcosok. Egy sötét bőrű férfi, akinek fejét egy hosszú, fekete fonat kivételével kopaszra nyírták, és aki szakállat nem, mindössze egy bőrzsineggel megkötözött bajuszt viselt. A csípőjéről ívelt élű szablya lógott, és olyan buggyos nadrágot hordott, ami az iskidaniakra volt jellemző. Egy aranyszőke hajú nő, akinek az orrát olyan laposra zúzták, hogy az szinte teljesen az arca élébe simult, és az a férfi, akit Orka korábban rajtakapott, hogy figyeli őt. Ennek az utóbbinak a haját rövidre nyírták, szakálla meg alig volt több gyászos borostánál ezek között a fonott hajú és szakállú harcosok között. Ugyanakkor viszont jó felszerelést viselt, a brynjája sötéten csillogott az olajtól, a derekáról hosszúkés és kézibalta meg egy szép, szemvédős sisak lógott. Egyik karján ezüstgyűrű feszült.

Orka határozott léptekkel odament Glornirhoz, megállt, majd finoman lefektette Mord holttestét a lába elé. Lif megállt a vállánál, és átnyújtotta neki a hosszúbaltáját, míg Svik beállt Glornir és a többi véresküdt közé.

– Bőven van miről beszélnünk, Orka – mondta Glornir. – Amikor rád leltünk, Úlfhéðnar voltál, és a gyászodban, tegnap, a véredben rejtőző farkas elszabadult.

Az asszony csak bólintott, mivel tudta, Glornir igazat szól. Emlékezett villanásokra, a vérre, a haldoklók sikolyaira, és arra, hogy megleli a gyermekekkel teli csűrt. Arra, hogyan hajtotta hátra a fejét és üvöltött fel, amikor rádöbbent, hogy Breca nincs köztük. Meg Glornir érkezésére, sarkában a véresküdtekkel, amikor már ott ült a lépcsőn, vérben ázva és kínban dagonyázva. Emlékezett rá, ahogy a férfi átölelte.

Azonban ahogy most ránézett, látta a férfi saját kínját annak tekintetében, válla és háta megfeszülő izmaiban.

– Mi az? – kérdezte tőle Orka.

– Vol – felelte Glornir vicsorra ránduló szájjal. – Elragadták. Egy niðing galdurman.

– Skalk – mondta Orka, ahogy kezét a fejére, a véres puklira helyezte, ahol a senkiházi fejbe verte őt a botjával. – Itt volt – mondta dühösen. – Egy drengr harcossal és egy rabbal keresztben a lova hátán.

– Ők voltak azok – mondta Glornir, bár szavai inkább hangzottak morgásnak. Orka látta, ahogy a Glornirban rejtőző berserkir ott reszket és lüktet a vérében. – Kerestem a hullájukat, de semmi nyomuk.

Orka lehunyta a szemét, és gondolatban végiglapozta az előző napi mészárlás szilánkos emlékeit.

– Elmenekültek. Egy a folyónál kikötött snekkén. – Állával a móló felé bökött, mire Glornir és a többiek követték a tekintetét.

Vesli, a tennúr mocorogni kezdett álmában a part mellett fekve, majd megrándult, és felkiáltott. Száját magas, fülsiketítő sikoly hagyta el, mire Orka odasietett a vaesenhez. Vesli szeme felpattant, majd a lény nyöszörögve felült.

– A hullatépő elszabadult – cincogta Vesli, összehúzva magát, és apró szemével az eget kémlelte. Még páran a véresküdtek közül is arra fordították a tekintetüket.

– Csak álmodtad – mondta Orka, méretes kezét Vesli vállára helyezve, bár közben felrémlett benne saját, tűzzel és hamuval és repdeső szárnyakkal teli álma.

– Nem – felelte Vesli –, Lik-Rifát kiszabadították föld alatti börtönéből.

Orka összehúzta a szemöldökét, míg pár véresküdt motyogni kezdett.

– Tegnap éjjel én is egy sárkányról álmodtam – szólt egy hang a véresküdtek közül.

– Csak rémálom volt – vetette oda neki Glornir, bár közben ráncba szaladt homlokára mintha viharfelleg vetült volna.

A folyó bugyborékolni kezdett, majd Spert feje egyszer csak átszakította a víz felszínét, ahogy a vaesen ott hullámzott együtt az áramlattal. Rájuk emelte szürke, gyertya olvasztotta arcába foglalt nagy, dülledt, fekete szemét.

– Vesli igazat szól – krákogta Spert. – Lik-Rifa kiszabadult. – Vastag, kékesfekete nyelvével megnyalta száját. – Spert éhes. Úrnőm csinál zabkását?

MÁSODIK FEJEZET
ELVAR

Elvar nézte, ahogy Sighvat, a Hájas felhelyezi az utolsó követ Agnar sírhalmára. A lány arcát görcsbe rántotta a látvány keltette borzalom. Alig tegnap Agnar még Oskutreð síkságán keresztül a hatalmas Kőrisfához vezette őket, Elvar szíve pedig csordultig telt az örömtől az ott rájuk váró kincsek gondolatától. Annak a gondolatától, hogy jó hírük sagarege módjára terjed majd a világban – Agnar és az ő ádáz-hadának híre, akik meglelték a legendás Oskutreðet, ahol az istenek megküzdöttek, majd elhullottak, ahol állítólag az arany, az ezüst és az istenek relikviái úgy lógtak a fák ágairól, mint az érett gyümölcs, arra várva, hogy leszakítsák azokat.

És meg is találtuk, még szép.

Elvar a szürke köpenybe burkolódzó síkságon állt, a lágy szellő felemelte és apró örvényeket kavart a hamuból, mintha csak sötét pelyhű hó lett volna. Körülötte mindenfelé halmok emelkedtek, a legtöbbjük csontváz, nagyobb és kisebb, vonalaikat mind vastag peremű hamuköpeny simította ki. Másfelé frissebb hullák hevertek, kevesebb mint egynaposak. Az ádáz-had egy maroknyi tagja, mind köpenyükbe csavarva, készen arra, hogy sírdombjukba temessék őket, és több mint egy tucat Ilska hollóetetői közül, akik még mindig ugyanott feküdtek, ahol elestek. Legyek másztak rajtuk, húsukat pedig varjak marcangolták.

És többre leltünk, mint amire készen álltunk. Csatára és vérre leltünk. És halálra.

– Itt nyugszik Agnar Broksson: harcos, vezér, és barát – zengte Sighvat, a hangja mély, mint az óceán, bár az utolsó szónál megremegett. – Az ádáz-had vezére, Tűz-Ököl, Sárkányölő. – Sighvat arcán egy könnycsepp csordult végig.

Mind igaz nevek, Elvar tudta ezt jól. Az utolsót hallva élénk félelem és öröm töltötte el a mellkasát Agnar Skriðdel, a sárkánytól-született tisztátalannal való holmgangájának emlékére. A hatalmas és viperafürge Skrið veszedelmes ellenfélnek bizonyult. Olyan csata volt, amiről zengeni illett volna a világ skáldjainak, amiben Agnar megküzdött és végzett a sárkánytól-születettel, Elvar pedig rekedtre ordította magát vezére fegyverforgató-tudományát, bátorságát és cselességét látva.

Az ádáz-had tagjai mind csatlakoztak Sighvathoz, morogva és kiáltva adva jelét egyetértésüknek – még Grend is, aki úgy állt Elvar mellett, mint egy viharvert kőszikla.

Elvar letérdelt, és megérintette Agnar sírhalmának egyik kövét – arcára grimasz ült ki, mivel a vállába a legkisebb mozdulattól is fájdalom hasított –, miközben a másik kezével a nyakában bőrszíjról lógó trollagyart szorongatta. Azt Agnar adta neki, amiért részt vett a troll legyilkolásában Iskalt szigetén. Úgy tetszett, mintha azóta már egy egész élet telt volna el.

– Hiányozni fogsz, Agnar, az ádáz-had vezére – sóhajtotta. – Már hiányzol is. – Aztán: – Meg foglak bosszulni. Biórr-ra halál vár ezért az árulásért.

Elvar már csak a férfi suttogva kiejtett nevétől is remegni kezdett a dühtől. Biórr, a szeretője, akiben megbízott, akihez eskük és csaták, és annyi, de annyi minden más kötötte. És a férfi mégis elárulta őt, elárulta mindannyiukat. Agnart a legocsmányabb módon, dárdát döfve annak torkába, amikor Agnar a karját nyújtotta felé.

Elvar fájdalmasan felszisszenve talpra állt, Grend pedig megfogta, hogy össze ne essen.

– Akkor hát most mit teszünk? – kérdezte Sighvat, körbehordozva tekintetét a jelenlévőkön.

Azok csak csendben álltak – kicsit többen mint harmincan maradtak –, Sighvat pedig szomorkásan és bizonytalanul nézte őket. Ruhái alól kilátszó bőrét, az arcát, a csuklóját, az alkarját mind duzzadt, vörös csíkok csúfították, azoknak az őt megbéklyózó, élő indáknak a nyomai, amelyek a froa-szellem parancsára törtek elő a földből. Elvar a megfeketedett tönkre pillantott, ami egykoron Vörn, a Kőrisfa őrzője volt. Ilska és az ő sárkánytól-születettjei lángra lobbantották rúnamágiájukkal, és most megfeketedve és eltorzulva hevert ott, mint egy tűzre dobott, halott faág.

– Azt, amiért jöttünk – rántotta meg a vállát Huld. Elvar után a leány volt az ádáz-had legifjabb tagja, sötét szemű és dühös. – Kiérdemeltük a hadi hírnevet, most pedig megkaparintjuk a kincset.

– Úgy biszony – mondta az acélszürke hajú és inas Sólín, akinek nem is olyan régen több foga is odaveszett egy fészekaljnyi tennúrral való találkozáskor. – Fogjuk, amit csak tudunk, és elhúszunk innen. Aszt tesszük.

Az ádáz-had többi tagja bólogatva és motyogva fejezte ki egyetértését.

– Hát legyen – mondta Sighvat. – Amit csak találunk és viselni tudunk, megtartjuk. A többit meg felpakoljuk a szekerekre, és egyenlően elosztjuk.

Orv, a Settenkedő, aki nevét csendes, lopakodó lépteiről kapta, lábával megbökött egy apró, hamuval fedett halmot, mire abból kifehéredett csontok és felcsillanó fém tűnt elő. Orv leguggolt, majd felemelt egy a kortól megfeketedett ezüst karperecet, majd felhúzta a saját karjára, felpillantott, és elvigyorodott.

Erre az ádáz-had többi tagja is nekiállt kutatni a hamuban – mindannyian kimerültek és sebesültek voltak az Ilska hollóetetőivel megvívott csata után.

Elvar sarkon fordult, és megindult vissza hevenyészett táboruk felé, ami alig volt több maroknyi szekérnél, pár kikötözött póninál és párnának meg takarónak használt köpenynél. Lépései hamufelhőket kavartak, és közben hallotta, ahogy Grend nehéz léptekkel követi őt. Előttük húzódott a tegnapi csata frontvonala, ahol még mindig ott feküdtek ellenségeik hullái, megjelölve a pontot, ahol az ádáz-had felállította pajzsfalát, és kiállt Ilska csapata ellen. Elvar még emlékezett a bűzére, a fülsiketítő csatakiáltásokra és az acél csörömpölésére, meg az egymásnak feszülő pajzsok zajára. Mellkasát büszkeség feszítette, hogy ilyen esélyek mellett is az ádáz-haddal tarthatott, és győzedelmeskedhetett. Az ádáz-had tagjai mind sziklaszilárd férfiak és nők voltak, szilaj fosztogatók, akiken bár meglátszott a csata nyoma, sohasem adták meg magukat. És a súlyos túlerőben lévő hollóetetőkkel szemben is győzelemre álltak.

Egészen addig, amíg a sárkány a világunkba nem tört.

Elvar kiverte ezt az emléket a fejéből, úgy próbálva meg elhessegetni azt, mint a legyeket egy nyílt seb mellől.

Uspa, a seiðr-boszorkány az egyik szekér hátsó saroglyáján üldögélt, és egyre csak azt a hatalmas lyukat bámulta, ahol egykoron a kőrisfa tönkje állt. A földből hatalmas faszilánkok álltak ki, akkorák, mint egy tengerre ácsolt drakkar palánkjai, ott, ahonnan Lik-Rifa, a sárkányisten előtört föld alatti börtönéből, és pelyva módjára szétszórta őket a levegőben. Uspa fakó haja össze volt fonva és felkötve, tunikája nyaka alól kilátszottak az álláig felkúszó, kacskaringó rúnatetoválásai. Kezét összekulcsolta, a bütykei kifehéredtek, ahogy egyre megszorította, majd elernyesztette az ujjait, mintha azok egy maroknyi éjkígyó lettek volna.

Lába előtt egy alak hevert. Egy hatalmas, rozsdabarna szárnyú és varkocsba fogott, vörös hajú nő, a csípőjén üres kardhüvellyel. A csuklóját és a bokáját is összekötözték, és még mindig nem tért magához. Senki sem tudta pontosan, hogy mi vagy ki is lehet, csak annyi volt biztos, hogy Vörn, a froa-szellem szerint egyike a három nővérnek, a sárkány őrzőinek. Mindenki egyetértett abban, hogy ha az utóbbi háromszáz évet valóban egy sárkány őrzésével töltötte, akkor nem lenne bölcs hagyni, hogy mindenféle béklyó nélkül térjen magához.

– Minden bizonnyal dühös lesz majd, amiért Lik-Rifa elszabadult – mondta Huld.

– Hja, meg amiért a nővérei halottak – tette hozzá Orv, a Settenkedő.

Ezzel Elvar is egyetértett, úgyhogy bőrzsinegekkel megkötözték a szárnyas nőt.

– Indulnunk kell – mondta Uspa Elvarnak, ahogy az a közelébe ért a felszerelése felé tartva. Egy darabokra tört pajzs, egy szétszaggatott láncing, rajta egy véres lyukkal, ahol egy lándzsa átszakította a szemeket, és Elvar vállába mélyedt.

– Mégis hova? – motyogta Elvar.

– Az én Bjarnom után – felelte Uspa összehúzott szemmel. – Esküt tettél.

– Hja, arra, hogy visszaszerezzük a fiadat Ilskától, amint elvezettél ide minket, tudom.

– És én teljesítettem az egyezség rám eső részét.

– Agnar halála és az, hogy egy hullatépő sárkány a világra szabadul, nem volt része az egyezségnek – mondta Elvar, ahogy leguggolt, és elkezdte átnézni a felszerelését.

– Figyelmeztettelek, hogy nem lesz jó vége – sziszegte Uspa.

– Nem gondoltam, hogy ez azt jelenti, hogy sárkánytól-születettekkel kell majd megküzdenem, és hogy halott istenek fognak az égen szállni.

– Ha egyszer kinyitottad az ajtó, nincs hatalmad afölött, hogy mi jön ki rajta – köpte oda neki Uspa. Mélyen, reszketve beszívta a levegőt. – De mindez amúgy sem számít. Esküt tettünk, és ez köt minket.

– Sok szerencsét ahhoz, hogy erről a többieket is meggyőzd – mondta Elvar, válla fölött az ádáz-had tagjai felé bökve, akik fel-felkiáltottak, valahányszor csak találtak valamit. – Éppen azt teszik, amiért jöttek, kincseket keresnek.

– Esküt tettetek – figyelmeztette őt Uspa.

– Az akkor történt, amikor Agnar még élt! – csattant fel Elvar.

– Te még élsz, és letetted a blóð svariðot – felelte Uspa lassan és nyugodtan és dühítőn. – És a blóð svariðot nem érdeklik a holtak, csakis az élők.

– Van eskü, amit nem lehet betartani – motyogta Elvar, bár miközben még ezen elmélkedett, és szavainak lenyomata még ott érződött az ajkán, hirtelen forróság és fájdalom hasított a csuklójába és az alkarjába. Elakadó lélegzettel hátratántorodott, majd a kezét szorongatva a földre zuhant. Az azt körülfogó, finom, csipkeszerű, fehér hegek, amiket Uspa, a seiðr-boszorkány mágiája égetett a karjába, amikor mindannyian esküt tettek neki, most vörösen lángoltak, a bőre felhólyagosodott, a hólyagokból pedig kövér cseppekben hullott a genny.

Grend felmordult, előkapta a baltáját, és megindult Uspa felé.

– Fejezd be! – morogta Uspának, a nő feje fölé emelve baltáját.

– Nem tehetem – felelte Uspa. – Élve, holtan, nem tehetek semmit sem. Amint szabadjára eresztik, a blóð svarið olyan, akárcsak a dagály. Nincs, ami visszatartsa, ami megállítsa. Csakis akkor ér véget, ha Elvar betartja esküjét. Ha csak az eszébe is jut, hogy megtöri az esküt, az tudni fogja, és cselekszik ellene.

Visszaszívom, visszaszívom, megkeresem Bjarnt, sikoltotta Elvar gondolatban, mire a fájdalom rögvest alábbhagyott, az ereit megtöltő forróság pedig sziszegve semmivé foszlott, mintha csak Elvar karja éppen megmunkált és vízbe merített fém lett volna.

– Meg kell, hogy értsd – mondta Uspa, szemében végtelen gyásszal, és bár Elvar arra számított, egyetlen csepp káröröm nélkül –, a blóð svarið olyan, akár egy élőlény a testedben, ismeri a gondolataidat, ismeri a szívedet. Nem menekülhetsz előle.

Valahonnan fájdalmas kiáltás hallatszott, mire Elvar a fegyverövéhez kapva hirtelen a hang irányába fordult.

Sighvat a karját szorongatva megtántorodott, majd fél térdre zuhant. Elvar még ilyen távolról is látta a karjáról felszálló gőzt, és hallotta izzó húsának sistergését.

– Azt hiszem, Sighvatnak is kétségei vannak a mi eskünket illetően – jegyezte meg Grend.

– Nem gondoltam komolyan, nem gondoltam komolyan, NEM GONDOLTAM KOMOLYAN! – üvöltötte Sighvat az ég felé, mire az ereiben vörösen izzó tűz alábbhagyott, a testes harcos azonban továbbra is csak térdelt ott lehajtott fejjel, és levegő után kapkodva.

– Egyikünk sem menekülhet előle – folytatta Uspa. – Se Sighvat, se te, se Grend, de még én sem. Mindannyian letettük az esküt. Ha bármelyikünk is feladja, azzal megtörjük az esküt, és akkor mind meghalunk, mivel a vérünk felforr az ereinkben, vagy már meg is feledkeztetek róla?

– Ha korábban meg is, mostanra kellőképpen emlékeztettek – csattant fel Elvar, karjáról dühösen Uspára pillantva. – De szerinted mégis hogyan szerezzük vissza a fiadat Lik-Rifa mellől? Egy isten mellől? Már Ilskától és az ő hollóetetőitől is nehéz lett volna visszanyerni, és most, hogy Agnar halott… – Lehajtotta fejét, ahogy a gyász és a tehetetlen düh súlya ránehezedett, és vicsorogva visszanyelte előbuggyanni készülő könnyeit. Ennek nem lett volna szabad megtörténnie. Korábban elképzelte, hogyan is bukkannak majd rá Oskutreðre és annak megannyi kincsére, hogyan megy majd jó híre egész Vigriðben, végül apja fülébe is elérve a távoli Snakavik csarnokában. És akkor a férfi végre majd tudja, hogy Elvar nélküle is elég erős és céltudatos ahhoz, hogy győzedelmeskedjen. Hogy a férfi és az ő elfajzott elvei ellenére is győzedelmeskedjen. Bár gyűlölte az apját, Elvar azt akarta, hogy a férfi tudja.

Léptek zaja hallatszott, ahogy Sighvat odatántorgott hozzájuk.

– Hogyan szabadulunk meg ez alól az eskü alól? – kérdezte karját a magasba tartva. Az erei még mindig vörösek voltak, és genny szivárgott belőlük.

Elvar felemelte saját, erektől vöröslő kezét, mire Sighvat pislogni kezdett. Aztán dühösen Uspa felé fordult.

– Az egyedüli módja, ha bevégzitek, amire esküt tettetek – mondta Uspa.

– Elszabadult egy sárkányisten, seiðr-boszorkány – morogta Sighvat. – Attól mégis hogyan szerezzük vissza a fiadat?

– Nem tudom – felelte Uspa –, de attól még meg kell próbálnunk.

– Lehetet… – kezdte Sighvat, de erre a karja sisteregni és gőzölögni kezdett, az erei elszíneződtek, mire a férfi megragadta a másik kezével, és térdre rogyott. – Megpróbálom, megpróbálom, MEGPRÓBÁLOM! – üvöltötte. Amikor a fájdalom enyhülni kezdett, izzadságtól gyöngyöző arcán viharfelleget idéző dühvel felnézett Uspára. – Tudtam, hogy nem szabad letennem azt az esküt – morogta. – Most, hogy Agnar halott… – gyanakvón a karjára pillantott – és egy tűzdémon lakik a karomban.

– Nem csak a karodban – mondta Uspa. – Figyelmeztettelek: az esküszegésnek fájdalom lesz a vége.

– Többféle fájdalom létezik – motyogta Sighvat. – Az ember beverheti a lábujját. Kelése lehet a seggén. Rájöhet a hascsikarás egy rossz ragu után. De ez, ez olyan érzés volt, mintha a húsom és a csontom felforrt volna a bőröm alatt. – A fejét rázva nagyot sóhajtott, majd leült Uspa mellé a szekér saroglyájára. – Ez nem járja. – Elvarra és Grendre pillantott. – Akkor hát mit teszünk? Mély-fortélyú tervre lesz hozzá szükségünk, hogy ebből élve kijussunk, visszaszerezzük a tisztátalan berserkir gyermeket, és még csak a vérünk se forrjon fel az ereinkben.

– Reménykedtem benne, hogy neked lesz majd valami ötleted – mondta Elvar.

– Mindig is Agnar volt a nagy tervkovács. Én csak ütöttem azt, amire mutatott.

– Uspa azt várja el, hogy meginduljunk Lik-Rifa meg Ilska, a Rettegett után, és egyszerűen visszavegyük Bjarnt – magyarázta Elvar.

– Ez nekem nem éppen mély-fortélyú tervnek hangzik – ráncolta a homlokát Sighvat. Csend telepedett közéjük.

– Nagyobb az esélyünk, ha az ádáz-had összes tagja kiáll mellettünk – mondta Grend.

– Hja – bólintott Elvar. – Ők viszont nem tették le az esküt, csak mi négyen. Ők nem kötelesek velünk tartani, és most már aranyra vagy ezüstre sincs szükségük. Ha Agnar itt lenne, őt követnék, de minket… – A társaira pillantott. – Ti követnétek?

– Nem – mondta Sighvat.

Elvar hosszan kifújta a levegőt.

– Hadd vadásszanak a kincseikre – mondta. – És amikor végeztek, majd beszélünk velük, és meglátjuk, hányadán állunk.

– Az késedelmet szül, ami alatt az én Bjarnomat még messzebbre viszik – jegyezte meg Uspa.

– Köt ez az eskü, ezt elismerem – nyugtatta Elvar. – És minden tőlem telhetőt meg fogok tenni, hogy teljesítsem, és hogy visszaszerezzem a fiadat. De a hogyan az én döntésem. Én pedig azt mondom, szükségünk lesz az ádáz-hadra, és nincs szükségünk mély-fortélyú gondolkodóra, hogy tisztában legyünk vele, ha most kérdeznénk, a válaszuk nem lenne. Úgyhogy most várunk, és majd akkor kérdezünk, ha már beteltek az ezüsttel. – Körbehordozta rajtuk a tekintetét. – Rendben?

– Hja – mondta Grend és Sighvat. Uspa csak nézte Elvart rezzenéstelenül, majd bólintott.

– Akkor akár mi is csatlakozhatunk a kincskeresőkhöz – szólalt meg Sighvat. – Ki tudja, talán hever itt valahol egy sárkányölő dárda.

– Ez a hozzáállás már jobban tetszik – mondta Uspa.

Elvar nem felelt, de magában igazat adott Sighvatnak. Akkor már veselkedjenek neki, hátha rálelnek valamire. A pajzsa eltört, a láncinge meg elszakadt a csatában. Talán találhat magának valami páncélzatot, amit egykoron egy halott isten viselt. De ha azt nem is, addig színültig tölteni a szekereket kincsekkel még a hasznukra lehet.

Talán azon felbérelhetünk egy csapat sárkányölőt. Ha az ádáz-had hátat is fordít ennek a csatának, akkor is akad itt elég ezüst ahhoz, hogy vagy ezer szilaj harcost felbéreljünk.

Elvar kezébe vette a felszerelésére fektetett dárdáját, és nekiállt átkutatni a hamuval fedett földet.

Kiáltás hallatszott, mire felé fordulva látta, ahogy Orv, a Settenkedő leguggol, majd felemel valamit. Egy íves íjat, rajta még mindig az ideggel.

Mégis hogy nem rohadt el az az ideg háromszáz év alatt?, gondolta Elvar. Aztán rádöbbent: az íj az egyik szárnyas nőé lehetett, akik megtámadták a sárkányt. Azé, amelyiknek ezüst haja és fehér szárnya volt. Lik-Rifa letépte a fejét, majd péppé taposta a testét. Előtte azonban Elvarnak úgy rémlett, mintha tűzcseppek pattantak volna elő a sárkány bőréből, ahogy az abból az íjból kilőtt nyílvesszők Lik-Rifa testébe fúródtak.

Vajon seiðr-íj, vagy rúnával rótt, vagy talán a nyilak voltak azok?

Így vagy úgy, Orvnál nem is bukkanhatott volna rá alkalmasabb személy az ádáz-had tagjai közül. Ő volt közülük az, aki a legközelebb állt ahhoz, hogy vadász legyen.

Elvar folytatta a keresést, mire a lándzsája beleakadt valamibe, amitől éles fájdalom hasított a vállába. Tegnap beledöftek egy dárdát, amíg a pajzsfalban állt, mire Grend rögvest hátrahúzta őt az első sorból. Miután Lik-Rifa elrepült, Ilska és az ő hollóetetői pedig hadi csapatot követő varjak módjára utánaindultak, Grend kitisztította Elvar sebét, kihalászta belőle a brynjája elpattant szemeit, aztán mézet öntött a vérző vörös lyukba, és egy horgászhoroggal összevarrta. Elvar most grimaszolva fogást váltott a lándzsán, és felemelte a tárgyat, amibe az beleakadt. A félrehulló hamu alól egy csontkar tűnt elő, rajta láncinggel – a fakó ezüstszemek csak úgy csilingeltek az alkaron. A fehér csontú marok egy balta szárát szorította. Elvar leguggolt, hogy kiszabadítsa a baltát, majd elakadt a lélegzete. A fegyver vasszegecsekkel kivert szára nagyjából olyan hosszú volt, mint Elvar alkarja, és ezüstdrót fonta körbe a markolattól egészen a pengéig. A balta maga egyélű volt és szakállás, pont az a fajta, amit Grend kedvelt. A balta fején vicsorgó farkast ábrázoló csomóminta tekergett, amit Elvar még sosem látott csatára szánt fegyveren, márpedig ezt a rajta lévő sötét foltok és az alapján, hogy valaki felrepedt koponyájába vágva akadt rá, kétségkívül arra szánták.

– Grend! – kiáltotta Elvar, majd felpillantva látta, hogy a férfi úgy húszlépésnyire áll tőle, nem kutat, csak bámul, méghozzá azt a halmot, amit az előző nap érkezésükkor megvizsgáltak. Ulfrir, a farkasisten csontvázát: a csontjait föld fedte, minden egyes foga olyan hosszú volt, mint egy lándzsa, állkapcsa szélesre tátva halálordításában.

– Hah – nyögte Grend, aztán lassan megfordult, és Elvarra pillantott.

– Ez itt a tiéd – mondta Elvar, rántva egyet a baltán. A koponya szétporladt, ahogy Elvar kihúzta belőle a baltát, és bal kezével a magasba emelte. Amióta csak elég idős volt ahhoz, hogy botot fogjon a kezébe, Grend mindig is arra tanította, hogy mindkét kezével harcoljon, úgyhogy a bal oldala nem volt gyenge. A balta jól ki volt egyensúlyozva, amikor pedig odahajította a felé közeledő Grendnek, az idős harcos könnyedén elkapta. Próbálgatta a súlyát, csuklóból megforgatta, majd helyeslőn nyögött egyet. A levegőbe csapott vele, mire a fegyver úgy sziszegett, mint egy vipera. Hüvelykujjával megérintette az élét.

– Még mindig éles – motyogta. Komor vonallá préselődött szája szegletében apró mosollyal lepillantott Elvarra.

Biztos tetszik neki.

– Az a láncing – mondta Grend, a baltát tartó csontváz viselte brynja felé bökve. – Az nem lenne jó rád?

– Nem tudom felemelni – mondta Elvar a vállába hasító fájdalomtól grimaszolva, ahogy megpróbálkozott vele.

Grend beleakasztotta új baltájának szakállát az ing ujja alá, és felhúzta azt. A csontok porladozva és csörömpölve kicsusszantak a brynjából, mire Grend az övébe csúsztatta új baltáját, két vállánál fogva megragadta a láncinget, és Elvar elé tartotta. A vért fényét vesztette és hamu lepte, de Elvar rozsdát nem látott rajta, a szemek pedig aprók és szegecseltek voltak, ami jó jelnek tetszett. Minél kisebbek a szemek, annál sűrűbb a szövés, és minél sűrűbb a szövés, annál nagyobb védelmet nyújt. A láncszemek az ing nyakánál, mandzsettáján és szegélyén csillogtak, mire Grend leütögette róla a hamut, felfedve három- vagy négysornyi bronzszemet.

– Ez aztán nem rabszolga brynjája – jelentette ki Grend. Mosolyogva Elvarra pillantott, amitől elmélyültek arcán a szurdokmély ráncok. – Nekem van egy új baltám, neked meg egy új láncinged.

– Jobban örülsz egy jó baltának meg egy láncingnek, mint egy ezüsttel teli szekérnek – mondta Elvar, és közben érezte, hogy a saját ajka is mosolyra húzódik. Most először, amióta csak Látta Agnart elesni.

– Ezekkel több esélyem van tovább élni, mint egy szekérnyi ezüsttel – vonta meg a vállát Grend.

Elvar megfordult, majd rögvest meg is botlott valamiben – vas zendült, mire a lány lepillantott, és egy gallért pillantott meg a földön.

Egy rabszolgagallért és a hozzá tartozó kulcsokat.

Leguggolt, és megérintette.

– Krákáé vagy Ilmuré – motyogta a feje felett Grend. Elvar gondolat-ketrecében élesen felvillant annak emléke, ahogy Biórr leveszi a kulcsokat Agnar övéről. Azé, ahogy Biórr odakiált Krákának, az ádáz-had seiðr-boszorkány rabszolgájának és Ilmurnak, a hundur-rabszolgának, mire azok ketten megiramodnak felé. Azé, ahogy Kráka és Ilmur kinyitják a gallérjukat, majd lehajítják Agnar még mindig rángatózó teste mellé.

Kedveltem Krákát és Ilmurt is. De ők tisztátalanok, és csakúgy, mint Biórr, bizonyították, hogy a tisztátalanokban nem lehet megbízni.

– Maradj lenn! – kiáltotta Sighvat, Elvar pedig még mindig a gallért és a kulcsokat markolva felállt.

Sighvat a szekér mellett állt, és valamit nézett a földön. Hamufelhő kavargott, benne pedig valami sötét, valami vörös mozgott. Sighvat belerúgott.

Elvar összehúzta a szemét, és megpróbálta értelmezni, mit is lát.

Szárnyak. A földön rozsdabarna szárnyak rángatóztak, felkavarva a hamut.

Sighvat felkiáltott, ahogy a földön heverő alak megmozdult, aztán előhúzta baltáját az övén lévő hurokból, ahogy a nő felemelkedett. A keze és a lába még mindig meg volt kötve, a szárnyát azonban szélesre tárta, és verdesve a levegőbe emelkedett. Mindkettejüket hamufelhő vette körbe. Egy tompa kiáltás hallatszott.

Elvar futásnak eredt, Grend pedig rögvest követte, és elé is vágott. Az ádáz-had többi tagja is megindult a zaj felé.

Valami mozgott a porfelhőben. Sighvat kirobbant belőle, hosszan repült a levegőben, majd gurulva a földre zuhant, baltája kiesett a markából, aztán előtűnt a repdeső szárnyú nő, és föléje emelkedett. Megfeszítette az izmait és felkiáltott, olyan éles hangon, mint egy sólyom rikoltása – volt valami állatias, valami ősi és rettenetes a hangjában. A csuklóját és bokáját tartó bőrkötegek elpattantak, és aláhulltak. A nő lehajolt, és felkapta Sighvat baltáját.

Grend nekivetette magát a nő hátának, új baltájának nyelével fejbe vágta, mire mindketten a földre zuhantak, ahol szárnyak és hamu viharában henteregve egymásnak estek. Elvar utánuk indult, Sighvat szitkozódva fél térdre küzdötte magát, mire Sólín odalépett hozzá, és talpra segítette.

Roppanás hallatszott, mint mikor eltörik egy ág, aztán Grend már repült is, miközben orrából vér folyt. A vörös hajú nő, mint egy prédáját leső vadállat, utánaindult.

Elvar a levegőbe szökellt, rávetette magát a nőre, mire fájdalom hasított a vállába. Egymásnak feszülve megtántorodtak, a szárnyas nő megbotlott, és nekizuhant a szekérnek, feje reccsenve a kerék peremének csapódott. A teste elernyedt, kábulatában megfeledkezett a harcról, miközben Elvar még mindig belékapaszkodott, levegő után kapkodva, hogy el tudja viselni a fájdalmat.

A nő pislogott egyet, tekintete kitisztult, és egyenesen Elvarra nézett.

Elvar a nő nyakára illesztette a rabszolgagallért, rázárta, majd ügyetlenül a kulcsokért nyúlt, miközben ajkát fájdalmas nyögés hagyta el, ahogy vállsebét újabb és újabb fájdalomhullám kínozta. A zár kattant egyet, ahogy elfordította benne a kulcsot. Az övéről lógó hosszúkésért nyúlt, ujjait a markolatra fonta.

Egy kéz ragadta meg Elvar torkát, erős, mint a vas.

Elvar előhúzta a hosszúkését, élét végighúzta a kezén, majd megragadta a vasgallért, és rákente a vérét.

– Hold, blóð og bein, járnsmíðar kraga, þú ert bundinn núna, hlýddu mér – krákogta.

Hús, vér és csont, vas-kovácsolt gallér, most már rab vagy, engedelmeskedj.

A torkára feszülő ujjak még jobban szorították, Elvar tüdeje levegőért kiáltott.

– Verkur – cincogta Elvar elszorult torkán át, miközben szeme előtt fénypontok táncoltak. A rabszolgagallér láng módjára felragyogott, a vörös hajú nő pedig felsikoltott, elengedte Elvart, és a nyakán lévő vasgallér után kapott.

Elvar elrugaszkodott tőle, talpra kecmergett, és közben érezte maga mellett a vérző orrú Grend jelenlétét.

A vörös hajú nő csapdosó szárnyakkal a magasba emelkedett, miközben a gallér vörösen ragyogott.

– VERKUR! – ordította oda neki Elvar, mire a gallér fehéren felizzott, a nő pedig sikoltozni, vonaglani és rúgkapálni kezdett a levegőben, kezét karommá görbítve próbálva letépni a gallért.

– Tedd, amit mondok, és a fájdalom elmúlik! – kiáltotta oda neki Elvar. – Szállj le!

A szárnyas nő dühösen Elvarra meredt, a tekintete vad és elszánt, még úgy is, hogy közben nyakának bőre elkezdett sisteregni és felhólyagosodni. A szárnya görcsösen megrebbent, majd a nő a leszállt a földre, ahol továbbra is a vasgallért markolva térdre rogyott.

– Friður – mondta Elvar, mire a gallér kihűlt.

A vörös szárnyú nő levegő után kapkodva, dühösen felpillantott Elvarra.

– Mi a neved? – kérdezte tőle Elvar.

– Mégis ki vagy te, hogy kérdezni merészelsz tőlem, te semmire…

– Smiða hita – mondta Elvar, mire a gallér vörösen izzani kezdett.

A vörös hajú nő fájdalmas sikoltást hallatott.

– Skuld – sziszegte. – A nevem Skuld.

– Friður – mondta ismét Elvar, mire a gallér vasa újra kihűlt. Skuld csak térdepelt ott, dühösen vizslatva Elvart, meg-megrebbenő szárnnyal levegő után kapkodva.

– Most már a rabszolgám vagy, életedet annak szenteled, hogy engem szolgálj.

Skuld torkának mélyéből valami hang szakadt fel, de bármit is akart mondani, visszanyelte.

– Berser szőrös valagára, elegem van abból, hogy seiðr-érintett asszonyok dobáljanak összevissza ezen az istenek verte helyen! – ordította Sighvat.

– Hol van Lik-Rifa? Hol vannak a nővéreim? – kérdezte a szárnyas nő, tekintetét Elvarról az őket körülvevő síkság és Oskutreð szilánkos maradványai felé fordítva.

– A nővéreid halottak – felelte Grend. – Megküzdöttek Lik-Rifával, és belehaltak.

– Jól küzdöttek, és bátran haltak – tette hozzá Elvar.

A szárnyas nő testén remegés futott végig, szája fájdalmas grimaszba rándult, arcán könnyek csorogtak végig, fejét lehajtotta.

Elvar hosszan kifújta a levegőt, és körbepillantott. Az ádáz-had tagjai mind laza körben álltak körülöttük, fegyverüket Skuldra fogva.

– Miért vagytok itt? – vicsorgott rájuk Skuld. Látta, ahogy a szekereket lassan színültig töltik kincsekkel, vértekkel, fegyverekkel és ezüsttel. Arcára undor ült ki. – Fosztogatók vagytok, akik azért jöttek, hogy meglopják a nálatok különbek csontjait.

– Kiérdemeltük ezt a kincset – vicsorogta Huld, ahogy közelebb lépett, és kardja hegyét Skuldnak szegezte, aki erre mindössze gúnyos, megvető tekintettel felpillantott a sötét hajú harcosra.

– Hol vannak a legértékesebb kincsek? – kérdezte Elvar a vörös szárnyú Skuldtól.

Skuld körbepillantott a hamusíkságon, majd tekintete az Oskutreð mélyébe vezető, tátongó lyukon állapodott meg.

– Mindez semmi. Az igazi kincs odalenn rejtőzik – válaszolta.