Harmat
Budapest, 2025

Text by © Christopher C. H. Cook, Isabelle Hamley and John Swinton 2023. Original edition published in English under the title Struggling with God by SPCK Group, London, England 2023.

© All rights reserved.

Hungarian edition © Harmat Kiadó, 2025

All rights reserved. Minden jog fenntartva.

Fordította: Forgács Ildikó

ISBN (epub) 978 963 288 958 0

ISBN (mobi) 978 963 288 959 7

A bibliai idézetek forrása a Magyar Bibliatársulat által kiadott revideált új fordítású Biblia (2014).

E kiadvány a kiadó írásos engedélye nélkül sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, nem tárolható visszakereshető rendszerben, nem tehető közzé sem elektronikus, sem más formában.

Tartalom

Köszönetnyilvánítás

Előszó

Bevezetés

1. Keresztény spiritualitás és mentális egészség

2. Megbélyegzés és előítélet: a negatív hozzáállás feladása

3. Hol van Isten a küzdelmeinkben: a reziliencia

4. Felépülés a mentális egészségi kihívásokból

5. Mentális egészség és fogyatékosság: a korlátok felismerése

6. Mentális egészség és az egyház missziója

Zárszó

Függelék 1. Közbenjáró imádságok a mentális egészségért

Függelék 2. További angol nyelvű könyvek

Függelék 3. A szerzőkről

Köszönetnyilvánítás

Hálásak vagyunk Judithnak (nem az igazi neve) az 5. fejezetben található hozzájárulásáért, valamint Ruth Rice-nak és Darren Howie-nak a 6. fejezetben olvasható történeteikért. Köszönet illeti Alison Barrt és az SPCK csapatát is, amiért hittek a téma fontosságában, és támogattak minket az írás és a könyv elkészítésének folyamata során.

Előszó

A mentális egészség önmagában olyan kategória, amely alá hajlamosak vagyunk besorolni további kategóriákat, amelyeket nehezen tudunk azonosítani. A mindennapi nyelvben úgy beszélünk róla, mint önmagában álló dologról. Ez a rendkívül szép és lelkigondozói hangvételű tanulmány, amelyet három kiváló tudós írt, egyértelműen, ugyanakkor finoman megkérdőjelez mindent, amivel egészen a közelmúltig a mentális betegséget kirekesztő kategóriává tettük, majd megpróbáltuk elrejteni.

Ez a szokás az egyházra éppúgy jellemző, mint az egész társadalomra. Alig negyven év telt el azóta, hogy folyamatos tiltakozások voltak az ellen, hogy mentális betegséggel küzdő embereket „kiengedjenek” a bentlakásos pszichiátriai klinikákról, félve attól, hogy veszélyt jelentenének a „normális” emberek számára. Az egyházak és a gyülekezetek féltek – és gyakran még ma is félnek – a betegségnek ettől a furcsa kategóriájától, amely általában még a modern diagnosztikai eszközökkel is láthatatlan marad. Azokra, akik mentális betegségben szenvednek, úgy hivatkozunk, mint „nehéz” vagy „bonyolult” esetekre. A rákos betegekkel vagy azzal, aki lábtörést szenvedett, nem tesszük ezt. Milyen gyakran imádkozunk a templomban a depressziós, skizofrén vagy más pszichózisban szenvedő betegekért? Valószínűleg sokkal gyakrabban, mint húsz évvel ezelőtt, mert a jó hír az, hogy ma már sokkal inkább hajlandók vagyunk őszintén beszélni a mentális betegségről.

Azonban az őszinteség – és az azzal járó nyitottság – csupán az út egy részét jelenti minden érintett számára, legyen az a beteg, a rokonai, munkatársai, barátai vagy az egyházi közösség. Nagy szükség van arra a bátorságra, hogy szeressük a betegeket, támogassuk a támogatóikat, és olyan közösségeket hozzunk létre, amelyek befogadó és biztonságos helyet jelentenek.

Ugyanakkor a világ leggazdagabb országai közül sokban megfigyelhető, hogy az orvosi szakterületek egyre inkább specializálódnak, és egymástól egyre elszigeteltebb szakmai eljárások jönnek létre. Az otthon és a családban érvényes értékrend gyakran egészen más, mint amivel a munkahelyen, a baráti társaságban vagy sportolás közben találkozunk. Dobozokba rakjuk az életünket, még a belső énünknek is több változata van. Bizonyos mértékig ez mindig is így volt. A katonák tudják, hogy csak a katonatársaik értik igazán azt, amin keresztülmentek. Ugyanez számos hivatásról és tapasztalatról elmondható. A közös szenvedés vagy öröm a bajtársiasság egyedülálló érzését hozza létre. Ez egyszerre természetes és szükséges ahhoz, hogy támogatást találjunk vagy örülni tudjunk.

Ha azonban a „dobozok” túlságosan elkülönülnek egymástól, az gyakran a kapcsolati képesség, sőt az általános jóllét romlását eredményezi. Az elszigeteltség mentális, érzelmi, lelki és fizikai károsodáshoz vezet. A dél-afrikai apartheid rendszer egyik korai és túl hamar elfeledett foglya Robert Sobukwe professzor, a Pánafrikai Kongresszus alapítója volt. Több mint nyolc évig tartották fogva a legszigorúbb magánzárkában, ami még ennek a kivételesen bátor embernek is aláásta az egészségét, és végül a halálát okozta. A közösség és az elszigeteltség lebontása az élet minden területén jelentős terápiás segítség a betegségek minden fajtájából való felépülésben.

Az ember nem Lego játék különálló, különböző formájú építőkockákból összerakva. Az emberek csodálatos lények, akikben minden mindennel összefüggésben áll, és a részek közötti kölcsönhatások beláthatatlanok. Az ember működéséhez olyan megfoghatatlan dolgokra van szükség, mint a szeretetteljes kapcsolatok és az elfogadás, olyan kézzelfogható dolgokra, mint az étel, a víz és a fedél, és olyan környezeti tényezőkre, mint a biztonság, a jó levegő vagy a kiegyensúlyozott táplálkozás, a kielégítő munka és a támogató közösségek.

A mentális egészség kontextusában ez a könyv azért különösen figyelemre méltó, mert holisztikus spirituális megközelítést kínál a szenvedőkkel és az őket szeretőkkel kapcsolatban, valamint az egyházak részéről elvárható hozzáállást illetően. A könyv a mentális egészség szeretetteljes megközelítését tükrözi elemzéseiben, hozzáállásában, valamint a javasolt tevékenységekben és eljárásmódokban. Mindeközben figyelembe veszi a testet éppúgy, mint az elmét, és a történetet éppúgy, mint a környezeti tényezőket.

A három szerző bemutatja, hogyan győzi le az együttműködés a kompartmentalizációt, a részekre osztottságot. Christopher Cook pszichiáter és lelkész. John Swinton teológus, aki egész életét a fogyatékossággal és a mentális betegséggel kapcsolatos teológiai gondolkodásnak szentelte. Isabelle Hamley (aki káplánként mellettem dolgozott) bibliatudós és tapasztalt lelkész. Ők hárman együtt képesek áthidalni azt a szakadékot, ami a szükséges szakmai gondolkodás és tudás, valamint annak valósága között húzódik, hogy a gyógyuláshoz az emberek életének minden részét figyelembe kell venni. Határozottan rámutatnak Jézus gyógyító csodáira, amelyek az egészség és az Istennel való kapcsolat helyreállítása mellett sokszor a társadalomba való visszailleszkedést is magukban foglalják.

Azok számára, akik mentális betegséggel küzdenek, az őket körülvevő világgal való megbékélés, az egyház befogadó lelkülete és a cselekvő szeretet alapvető fontosságú a gyógyuláshoz. Ez a könyv mélyen spirituális és ihlető olvasmány. Szeretettel kritizálja az egyházat, előremutató megoldásokat kínál, és nem bűntudatot, hanem reményt kelt.

Eredetileg azért vállaltam az előszó megírását, mert mindhárom szerzőt ismerem többé-kevésbé, és a téma is érdekel. Mire befejeztem a könyv olvasását, megváltozott a hozzáállásom, és az az érzés fogott el, hogy ismét megláttam az egyházban rejlő potenciális szépséget, amely még megvalósításra vár, de már karnyújtásnyira van.

Justin Welby

Lambeth Palace, London

Bevezetés

Jézus odafordult az emberekhez, akik mentális és fizikai betegségekkel küzdöttek. Vegyük például azt az asszonyt Lukács evangéliumából, aki tizennyolc éven át szenvedett a betegségétől, amely miatt „annyira meggörnyedt, hogy egyáltalán nem volt képes felegyenesedni” (Lukács 13,10–17). Lukács azt mondja, hogy a „betegség lelke lakott” az asszonyban,1 de Jézus nem űz ki belőle gonosz lelket, egyszerűen odahívja magához, és ezt mondja: „Asszony, megszabadultál betegségedből.” Ráteszi a kezét, mire ő nyomban felegyenesedik, és Istent dicsőíti. Ebben a rövid történetben Jézus odamegy egy asszonyhoz, aki fizikailag, érzelmileg és lelkileg is szenved. Észreveszi őt, megszólítja és megszabadítja a betegségétől.

Ez azonban nem tetszik a zsinagógai elöljárónak, akit úgy tűnik, jobban foglalkoztatja az, hogy mit szabad és mit nem szabad tenni a Szentírás szerint, mint az asszony szenvedése. Előítéletes a saját vallásos világnézete alapján, és nem látja, hogy Isten hatalma nyilvánult meg a szenvedő asszony életében. Megbélyegzi őt, és csupán egyházi jogsértő esetet lát benne. Jézus ezzel szemben felemeli, „Ábrahám leányának” szólítja és megszabadítja.

Napjainkban sokan küzdenek fizikai, érzelmi és spirituális problémákkal. Lehet, hogy ön is? Vagy talán valaki, akit ön ismer és szeret? Ebben a könyvben kifejezetten a mentális és spirituális küzdelmekre összpontosítunk, de az embereknek testük is van, és – a Lukács evangéliumában szereplő asszonyhoz hasonlóan – jóllétünk a fizikai, a mentális és a spirituális egészség harmóniáján alapul. Jézushoz hasonlóan nekünk is az egész személy szükségleteit kell szem előtt tartanunk, egészségügyi és lelkigondozói segítséget nyújtva anélkül, hogy előítéletekkel és megbélyegzéssel tekintenénk az emberekre a gyülekezeteinkben és a szélesebb társadalomban.

Azon töprengtem (Chris), hányszor imádkozhatott Ábrahámnak ez a leánya gyógyulásért – eredménytelenül. Vajon úgy érezte, hogy Isten elhagyta őt? Vajon hibáztatták őt mások a saját szenvedéséért, mint Jóbot? (Lásd 2. fejezet.) Vajon érezte-e úgy néha, hogy nem tudja elviselni a fizikai, érzelmi és lelki gyötrelmet? Akár így volt, akár nem, mielőtt Jézus találkozik vele, mások szemében ez az asszony kirekesztettnek és meggyötörtnek tűnik. Amikor Jézus Ábrahám leányának nevezi őt, akkor pillanthatjuk meg az asszony valódi énjét. Kiválasztott, szeretett és hűséges, Isten ígéreteinek címzettje.

Nem minden küzdelem és szenvedés története végződik ilyen happy enddel – sem a Szentírásban, sem a saját tapasztalatainkban. Nem tudunk azonban elképzelni egyetlen ehhez hasonló helyzetet sem, amelyben Jézus közömbös maradna. Ha mégis közömbösnek tűnik, akkor talán még nem ismerjük a történet végét – mintha megálltunk volna valahol az asszony 18 éves küzdelme során. Vagy talán – ahhoz, hogy igazán megértsük Isten hiányának érzését – tovább kell lapoznunk az evangéliumnak arra a későbbi részére, ahol Jézus a keresztről kiáltja, hogy ő maga is úgy érzi, hogy Isten elhagyta őt. Legyen szó drámai gyógyulásról vagy 18 évig tartó, látszólag válasz nélküli küzdelemről, a mentális problémákból való felépüléshez vezető úton az ima arról szól, hogy felismerjük, Isten velünk van a küzdelemben – bár lehet, hogy már ezért a felismerésért is meg kell küzdeni!

Legalább minden ötödik, de a világ egyes részein akár minden második ember tapasztal élete során valamiféle mentális betegséget vagy zavart. Ez azt jelenti, hogy a mentális egészség kérdései mindenkit érintenek. Ha nekünk magunknak nem voltak mentális problémáink, minden bizonnyal ismerünk másokat, akiknek voltak. Ott vannak a rokonaink és a barátaink között, a munkatársaink vagy a gyülekezetünk tagjai között. Ha ezt eddig nem vettük észre, az csak azért lehet, mert nem beszéltek a küzdelmeikről. A mentális betegségekhez súlyos stigma kapcsolódik, ezért az emberek kevesebbnek érzik magukat – mint az asszony Lukács evangéliumában. A mentális betegség kirekesztéshez, előítéletekhez és megszégyenítéshez vezet. Éppen ezért nehéz beszélni róla, és talán még nehezebb egy keresztény közösségben, amely az Isten által kínált bővölködő életet hangsúlyozza. Ha nem érzem úgy, hogy bővölködő életet élnék, akkor Isten talán megfeledkezett rólam, vagy a hitem nem olyan, amilyennek lennie kellene?

Mit értünk a mentális egészség fogalmán?

A mentális egészség fogalmát az 1. fejezetben tárgyaljuk részletesebben, de bizonyos dolgokat fontos már az elején tisztázni. Először is, a mentális egészség különböző emberek számára nagyon különböző dolgokat jelenthet. Egyrészt az ember boldogulását – mentális jóllétét – jelenti. Másrészt a gyakorlatban gyakran ennek éppen az ellenkezőjére, a mentális betegségre utal. Mindkét értelmezést tárgyalni fogjuk a könyvünkben, de elsősorban az utóbbival foglalkozunk – azokkal a küzdelmekkel, amelyek a mentális egészséggel kapcsolatos problémákból fakadnak. Bizonyos esetekben ezek a problémák diagnózisokhoz kapcsolódnak, máskor nem, és bizonyos esetekben mentális egészségügyi szakemberek foglalkoznak velük, máskor nem – bárhogy is van, aggodalomra adnak okot. Sokan nem szívesen fordulnak szakemberhez a mentális problémájukkal, mert félnek, hogy mit fog tenni vagy mondani, és attól is félnek, hogy ez megbélyegzést jelenthet számukra.

Másodszor, a mentális egészséggel kapcsolatos szóhasználat nagyon sokféle lehet. A nyugati világban a mentális egészséggel kapcsolatos problémák megértését szolgáló legelterjedtebb szóhasználat az orvosi szaknyelvből ered. A mentális problémákat betegségnek vagy zavarnak tekintjük, és orvosok, ápolók és más, mentális egészséggel foglalkozó szakemberek kezelik a pácienseket az egészségügyi rendszer keretében. Ahogy arra a könyv későbbi részeiben kitérünk, ennek megvannak az előnyei és a hátrányai is. Általában együttérzéssel viszonyulunk a betegekhez, nem szoktuk őket okolni a betegségükért, és rendelkezésükre bocsátjuk az orvoslás eszköztárát a felépülésük érdekében. Az is igaz, hogy gyakorlatilag minden betegségnek vannak fizikai, pszichológiai és társadalmi dimenziói, legyen szó depresszióról, rákos betegségről vagy Covid–19-ről. A mentális betegségnek ez az értelmezése nagy előrelépést hozott a kezelésben, és általában sokkal támogatóbb és együttérzőbb reakciót vált ki a társadalmi környezetből.

Amellett azonban, hogy a mentális egészséggel kapcsolatos kérdések orvosi megközelítésének számos előnye van, a mentális betegségek nem egészen olyanok, mint más betegségek, és jelentős mértékű megbélyegzés, előítélet és félreértés övezi őket, ami más betegségekre nem jellemző. A mentális egészséggel kapcsolatos kérdések medikalizációja – nagyrészt – kivonta ezeket a zavarokat és betegségeket a spirituális és a lelkészi gondoskodás világából. Ez pedig a gondoskodás dezintegrációjához vezetett, vagyis az emberi lélek gondozását sokan nem tekintik (ahogyan helyesen kellene) elválaszthatatlannak az elmének és a testnek, valamint az egyén Istennel és az emberekkel való kapcsolatának gondozásától. Éppen ezért fontos megvizsgálni az értelmezés különféle modelljeit, és – az orvosi megközelítés értékét nem alábecsülve – figyelembe venni a nem medikalizált szóhasználatot. A 4. és az 5. fejezetben például a felépülésről, illetve a fogyatékosságról szólva a „mentális egészséggel kapcsolatos kihívás” kifejezést fogjuk használni. Vigyáznunk kell azonban arra, hogy ez a kifejezés ne váljon a mentális betegség fogalmához kapcsolódó megbélyegzés állandósulásának eszközévé.

Bármelyik kifejezést is használjuk – mentális betegség vagy mentális egészséggel kapcsolatos kihívások –, olyan emberi tapasztalatokról beszélünk, amelyek valódi küzdelmekkel járnak: belső viaskodással és másokkal szemben folytatott küzdelmekkel, sőt, talán az Istennel való tusakodással is. A jó hír az, hogy Isten mellettünk áll, és azt, ami vele szemben folytatott harcnak tűnhet, átformálja vele együtt folytatott küzdelemmé.

Miről szól ez a könyv?

Ez a könyv azoknak szól, akik küzdenek, és azoknak, akik odaállnak melléjük, valamint azoknak, akik szeretnének melléjük állni, de nem tudják, mit mondjanak vagy tegyenek. Könyvünk informatív, ugyanakkor spirituális reflexióra késztet. A mentális egészségről és különösen a mentális betegségről (vagy a mentális egészséggel kapcsolatos kihívásokról) szól. Nem elsősorban a mentális jóllét a témája, bár elkerülhetetlen, hogy erre is kitérjünk. Ez a könyv nem az értelmi fogyatékosságról (vagy a tanulásban való akadályozottságról) szól, és nem is a neurodiverzitásról (vagy neurodivergenciáról). Nem foglalkozunk olyan témákkal, mint az autizmus, a figyelemhiányos hiperaktivitás-zavar (ADHD) vagy a diszlexia.

A könyv 1. fejezetében a spirituális és a mentális egészség kapcsolatát vizsgáljuk mélyebben. Röviden bemutatjuk a mentális betegség különböző formáit és az ezekhez kapcsolódó spirituális küzdelmeket. Figyelmet szentelünk egyebek között a szorongásnak és az affektív zavaroknak, az evészavaroknak, a személyiségzavaroknak, a demenciának és a pszichózisnak. Külön kitérünk az imádságra mint a mentális problémákkal való küzdelmek feldolgozásának egyik lehetőségére.

A 2. fejezetben a mentális betegség és a stigma, a megbélyegzés kapcsolatát járjuk körül, megvizsgálva, hogyan alakul ki és hogyan nyilvánul meg a megbélyegzés. A stigma az „elromlott” emberi identitás. Az evangéliumokban Jézus szívesen látja az embereket függetlenül attól, hogy mások mit gondolnak róluk, és a kapcsolat új módját kínálja fel nekik, amelyben az emberi identitás nem korlátozódik azokra a dolgokra, amelyekkel küzdünk. Sajnos az egyházi közösségeink ezt nem mindig veszik figyelembe, és néha úgy tűnik, hogy Isten és a hívők közössége inkább a probléma részét alkotják, semmint a megoldásét.

A 3. fejezetben figyelmünket a reziliencia fogalmára fordítjuk. Orvosi és pszichológiai kutatások bizonyítják, hogy a spiritualitás és a hit fontos erőforrást jelent a betegségekkel és a nehézségekkel szemben. Ez a fejezet azt vizsgálja, hogyan meríthetnek a mentális egészségi problémákkal küzdő hívők ebből a forrásból. Foglalkozunk a „spirituális küzdelmekkel” – megnézzük, hogyan birkózhatnak meg a hívők pszichológiailag és spirituálisan a mentális problémákkal tudva, hogy Isten velük van a küzdelmeikben, valamint látni fogjuk, hogy melyek a megküzdés káros módjai.

A 4. fejezet a felépülés kérdését vizsgálja – ez napjainkban a mentális egészségügyi gondoskodás fontos területe – keresztény perspektívából. Különös figyelmet szentelünk annak, hogyan épülhetnek fel a mentális egészségi kihívásokkal küzdő hívők a befogadó gyülekezeti közösség közegében. A gyógyulás, a felépülés és a jóllét nem feltétlenül a szenvedés megszűnését jelenti, mint inkább az Istennel való találkozást és a vele való küzdelmet a mentális problémák közepette.

A mentális egészségi problémák a fogyatékosság vezető okát jelentik világszerte, de a mentális egészséggel kapcsolatos kihívások és a fogyatékosság közötti kapcsolat meglehetősen bonyolult és sok kérdést vet fel. Az 5. fejezetben a mentális problémákkal összefüggő fogyatékosságot vizsgáljuk a fogyatékosságról való keresztény gondolkodás tágabb kontextusában. A szorongás, a depresszió és más krónikus mentális állapotok korlátozó hatásaival küzdő hívők úgy érezhetik, hogy az egyházi közösségek és a keresztény teológiák elmélyítik a fogyatékosságukat. A Szentírás magyarázatában és a közös imához és istentisztelethez való hozzáállásunkban sokkal figyelmesebbnek kell lennünk az egyház azon tagjai iránt, akik mentális egészségi problémákkal küzdenek.

A könyv utolsó fejezete az egyház missziójával összefüggésben foglalkozik a mentális egészséggel. A gyülekezeteknek fontos szerepük van a megbélyegzés elleni harcban, a befogadó hozzáállás biztosításában azok számára, akik mentális problémákkal küzdenek, valamint abban, hogy a hívők meríteni tudjanak hitük forrásaiból, amikor betegséggel, szorongással és egyéb nehézségekkel kell megküzdeniük. Néhány jó tanáccsal is szolgálunk azzal kapcsolatban, hogyan tudják a gyülekezetek hatékonyabban betölteni ezt a szerepet a gyakorlatban.

Könyvünkben bibliai ismeretekre, a mentális problémákkal küzdő emberek tapasztalataira, a pszichiátria és a mentális egészséggel foglalkozó tudományok meglátásaira, valamint a keresztény teológia forrásaira támaszkodunk. Ezeket a különböző gondolkodásmódokat összeszőve igyekeztünk olyan biblikus megközelítést kínálni a témához, amely érzékenyen reflektál azokra a nagyon is valóságos küzdelmekre, amelyekkel sokan hívőként szembesülnek. Lehet, hogy ön azért vette kézbe ezt a könyvet, mert mentális egészségi kihívásokkal küzd, vagy azért, mert egy barátjának vagy családtagjának szeretne segíteni. Bárhogy is van, reméljük, hogy könyvünk segít abban, hogy megtalálja Istent a küzdelmek közepette. Minden fejezetet bibliai reflexió, imádság és beszélgetésre inspiráló kérdések zárnak.

1
Keresztény spiritualitás és mentális egészség

A spiritualitásra sokan úgy tekintenek, mint a vallás ellentétére. A spiritualitás, mondják, tele van élettel, és mentes a szabályoktól, az intézményektől és a hierarchiáktól. Individualista társadalmunkban vonzónak tűnik saját spiritualitásunk meghatározásának szabadsága. Ezzel szemben a keresztény spiritualitást sokan olyan „egyenruhának” tekintik, ami korlátozó és elavult. Ez a vélemény arra utal, hogy a keresztények nem túl sikeresek a hitük középpontjában álló „jó hír” népszerűsítésében. De mi is ez a jó hír? És milyen a hiteles „keresztény” spiritualitás?

Könyvünkben amellett érvelünk, hogy a kereszténység jó hír a mentális egészségre nézve. Nem úgy képzeljük, hogy az ember teste, értelme és lelke különálló részekként kapcsolódik össze – egymásba építve, mint a Lego kockák. Az ember mint személy testi, társas, pszichológiai és spirituális egységet alkot. Keresztény az, aki Jézust tekinti az ember, a teljes személy modelljének. Jézust többnyire spirituális tanítónak tekintjük, a mentális egészségre pedig úgy gondolunk, mint ami az egészségügyi szakemberekre tartozik, és a kettőt merőben különbözőnek látjuk. Bár lehet ebben némi igazság, mégis túl nagy szakadékot képeztünk a kettő között. A spirituális és a mentális jóllét egyaránt az ember boldogulásának részét képezi, és Jézus élete és tanítása is ezt tükrözi.

Vegyük például Jézus tanítását az aggodalmaskodásról: „Ezért mondom nektek: ne aggódjatok életetekért, hogy mit egyetek, és mit igyatok, se testetekért, hogy mivel ruházkodjatok. Nem több-e az élet a tápláléknál, és a test a ruházatnál?” (Máté 6,25) Túl gyakran használtuk ezt a verset arra, hogy bűntudatot keltsünk az emberekben az aggodalmaskodás miatt. Így aztán az, aki szorongással küzd, végül már szorongással és bűntudattal fog küzdeni. Nevezzük ezt a személyt Susannak, és tegyük fel, hogy azért aggódik, mert elveszítheti az állását, vagy azért, mert rákot diagnosztizáltak nála. Mikor Susan egy hívő barátjával vagy egy lelkésszel beszél a problémáiról, az illető ezt a verset hozza fel „vigasztalásul”. Susannak nem kell aggódnia! Sajnos azonban az emberek nem rendelkeznek beépített aggodalom-kapcsolóval, amellyel kikapcsolhatják az aggódást. Nem tudunk egyszerűen csak úgy dönteni, hogy nem aggódunk. És az sem választás kérdése, hogy nem fogunk bűntudatot érezni az aggódásunk miatt – ezért Susant most már a szorongáson kívül még a bűntudat is gyötri.

Ha megnézzük ezt a verset a hegyi beszéd tágabb kontextusában, felfedezhetjük, hogy Jézus imádkozásról szóló tanításának részét képezi. Azt találjuk (a Máté 6,32-ben), hogy Jézus megerősíti a tényt, hogy Isten – a mennyei Atya – tudja, hogy szükségünk van ezekre a dolgokra. Nem az a probléma, hogy aggódunk miattuk, hanem az, hogy sokkal fontosabb dolgok miatt nem aggódunk. A hegyi beszéd középpontjában az imádságról szóló tanítás áll, benne az Úr imájaként ismert imával, amely arra bátorít, hogy tőle kérjük a „mindennapi kenyerünket”. Jézus tehát nem azt mondja, hogy az élelem, a ruha, a munka és a család nem számít. Inkább arra szólít, hogy a maguk helyén lássuk a dolgokat. Aggódunk azok miatt a dolgok miatt, amelyek fontosak számunkra. De aggódunk-e Isten országa miatt? Ha nem, miért nem? Az első dolog, amit kérnünk kell, és ami a legfontosabb, az, hogy jöjjön el Isten országa, és legyen meg az ő akarata.

Ez természetesen nem könnyű, és később, a Gecsemáné-kertben láthatjuk, hogy Jézus is küzd ezzel. Gyötrődve és zaklatottan így imádkozik: „Atyám, ha lehetséges, kerüljön el ez a kehely, de ne úgy legyen, ahogy én akarom, hanem ahogyan te!” (Máté 26,39)

A keresztény élet tehát nem könnyű, mert Jézus példájának követéséről szól. Jézushoz hasonlóan mi is tapasztalhatjuk, hogy az élet küzdelmes, de küzdelmeink – aggodalmaink és szorongásaink – a helyükre kerülhetnek az Istennel való kapcsolatunkban. Valójában a keresztény spiritualitás az Istennel együtt való küzdelemről szól. Vagyis annak felismeréséről, hogy Isten mellettünk van a küzdelmeinkben. Ugyanakkor úgy is érezhetjük, mint Jákób, hogy más értelemben küzdünk Istennel – úgy, mint ellenféllel:

Jákób pedig ott maradt egyedül. Ekkor Valaki birokra kelt vele, egészen hajnalhasadtáig. De látta, hogy nem bír vele, ezért megütötte a csípője forgócsontját, úgyhogy kificamodott Jákób csípőjének forgócsontja, miközben vele birkózott. Akkor ezt mondta Jákóbnak: Bocsáss el, mert hajnalodik! Ő azt felelte: Nem bocsátlak el, amíg meg nem áldasz. Ekkor megkérdezte tőle: Mi a neved? Ő így felelt: Jákób. Erre azt mondta: Nem Jákób lesz ezután a neved, hanem Izráel, mert küzdöttél Istennel és emberekkel, és győztél.

(1Mózes 32,25–29)

Keresztény spiritualitás

A spiritualitás népszerű fogalom manapság, de nincs pontos vagy általánosan elfogadott definíciója. Sokan úgy értelmezik, mint „valami nagyobbal” (akár Istennek véljük, akár nem) és az élet értelmével vagy céljával való kapcsolatot. A keresztények számára az Istennel való kapcsolat Jézus életének és halálának fényében értelmezhető. Úgy is mondhatnánk, hogy a keresztény spiritualitás részvételt jelent Jézus életében, halálában és feltámadásában. Arról szól, hogy életünket, ahogy Pál apostol mondja, „Krisztusban” éljük. Jézus életét tekintjük mintának, és Jézus élete imádságos élet volt.

Az imádság nem csak a szavakról szól. Bár az Úr imája szavakból áll, annak a tanításnak a közepén található, amit a hegyi beszédként ismerünk. Jézus arról beszél, hogy jó cselekedeteink olyanok legyenek, mint a világosság, amely Isten dicséretére készteti az embereket. Beszél még a parancsolatokról és az igazságról, a haragról, a másoknak való megbocsátásról, a szexuális vonzalomról, a felebarát és az ellenség szeretetéről, és a szegényekkel való törődésről. Jézus beszéde azokról a dolgokról szól, amelyek miatt aggódunk, amelyek fontosak számunkra, és arról, hogy hogyan birkózunk meg ezekkel az aggályainkkal.

Az ima a keresztények számára az egyház kezdetétől fogva prioritás volt. A keresztények az emberi értelem és test imádságban való elmélyülésének szinte minden lehetséges módját kipróbálták a sivatagi remeteélettől az imádkozó közösségeken át a szociális gondoskodásban való részvételig. A beszéd és a hallgatás, a meditáció, a képzelet és az elmélkedés, a zarándoklat, a tánc, az ének, a rítusok, a művészet, a füstölők, az építészet, a természet, a böjt, az önfegyelem és az önmegtagadás, az idő és az évszakok – mind-mind megjelennek az imádkozás segédeszközeiként. Az imádság gyakorlásának sokfélesége a különböző keresztény spirituális hagyományok egész sorában nyilvánul meg. A korai sivatagi atyák és anyák például szigorú fizikai fegyelemnek és önmegtartóztatásnak vetették alá magukat azért, hogy teljes mértékben az imádkozásnak szenteljék magukat. Szent Ignác lelkigyakorlatai a Szentírásról való meditációba vonják be a képzeletet. A kortárs karizmatikus spiritualitás sokrétűen használja fel a zenét, az éneket és a táncot.

Ha a kereszténység „univerzális”, akkor az csak azért lehet így, mert befogadja a sokféleséget – az emberek sokféleségét és azt a sokféle formát, amit a keresztény spiritualitás a történelem során és a különböző kultúrákban és közegekben magára öltött. Ugyanakkor ebben a sokféleségben megtalálható az Istenre – és így Istennek a világban való működésére – fordított figyelem. Simone Weil Gravity and Grace (Nehézkedés és kegyelem) című írásában – némileg provokatívan – kijelentette: „A legmagasabb szintre emelt figyelem ugyanaz, mint az imádság. Hit és szeretet kell hozzá. A tökéletes, zavartalan figyelem maga az imádság.” (Weil, 1952, 105. o.)

De vajon mit jelent „a legmagasabb szintre emelt figyelem”? Lukács evangéliumában Jézus példabeszédében a tékozló fiú rossz dolgokra fordítja a figyelmét, mielőtt felismeri, hogy másra kellene figyelnie, és ekkor visszatér apjához. Hasonlóan az irgalmas samaritánus történetében, szintén Lukács evangéliumában, a pap és a lévita, csakúgy, mint a samaritánus, észreveszik a félholt embert, akit megtámadtak a rablók, de a pap és a lévita elkerüli az út mellett fekvő férfit. Nem fordítanak rá figyelmet. A samaritánus odafigyel bajba jutott embertársára, és segít rajta. Máté evangéliumában (25,31–46) azt találjuk, hogy ha figyelmünket az éhezők, a szomjazók, a jövevények, a mezítelenek, a betegek vagy a börtönben lévők felé fordítjuk, akkor figyelünk Krisztusra.

Mentális egészség

Az Egészségügyi Világszervezet (WHO) honlapján a következő meghatározást találjuk: „A mentális egészség a mentális jóllét olyan állapota, amely lehetővé teszi az emberek számára, hogy megbirkózzanak az élet során felmerülő stresszhelyzetekkel, kibontakoztassák a képességeiket, tanuljanak és dolgozzanak, valamint közösségük hasznos tagjai legyenek.”2

Ennek a definíciónak vannak hiányosságai. Például nem mond semmit a családról és feltételezi, hogy a munkalehetőség az emberek rendelkezésére áll. De mi van a munkanélküliek mentális egészségével? A spiritualitásról sem tesz említést. Ugyanakkor rámutat, hogy a mentális egészség nem a mentális betegség tüneteinek hiányáról szól. Arról szól, hogy képesek vagyunk-e – és ha igen, hogyan vagyunk képesek – megbirkózni az élet kihívásaival. A kapcsolatokról szól, arról, hogy mit tudunk adni másoknak. Mondhatnánk úgy is, hogy a hivatástudatunkról szól.

Sok mindent mondhatnánk a keresztény hivatásról, ami sokféle formát ölthet, de – ahogy a fentiekben már említettük – minden keresztény hivatása az imádkozás. Ezért mondhatjuk, hogy a keresztények számára a mentális egészség Isten országában való hivatásuk betöltéséről szól. Bármi legyen is a foglalkozásunk, legyen az bármilyen egyedi, keresztényként hivatásunk az imádkozás. Akár ápolónőként, tanárként, építészként, lelkipásztorként dolgozunk, az ima az élet minden területét magába foglalja.

A mentális egészségnek ez a hivatással kapcsolatos felfogása alapvetően a kapcsolatról szól. Először is az önmagunkkal való kapcsolatról: gondolatainkról és érzéseinkről, vágyainkról és kívánságainkról, emlékeinkről és képzeletünkről – a világban való létezésünkről szól. Másodszor, a másokkal való kapcsolatról, és ami nem kevésbé fontos, az Istennel való kapcsolatról is szól. És ahogy Máté evangéliumának 25. fejezete rámutat, ezek a kapcsolatok nem függetlenek egymástól. Ha tudjuk, mit jelent éhesnek lenni, az hatással van arra, ahogy egy éhes embertársunkra tekintünk, és az, ahogy másokhoz viszonyulunk, az Istennel való kapcsolatunkat tükrözi.

A mentális egészségnek ez a tág értelmezése mindannyiunkat érint, arról szól, hogyan tudunk pozitívan reagálni a fizikai, mentális és spirituális problémákra, amelyeket az élet elénk hoz. Ugyanakkor azokra a sajátos állapotokra is vonatkozik, amelyeket mentális betegségnek vagy mentális zavarnak nevezünk.

Kiadja a Harmat Kiadó

1113 Budapest, Karolina út 62.

Telefon/fax: (1) 466 9896

E-mail: harmat@harmat.hu

Internet: www.harmat.hu

Felelős kiadó: Herjeczki Kornél

Felelős szerkesztő: Lehoczky Tünde

Műszaki vezető: Bernhardt Péter

Borítóadaptáció: Lente István

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

DM Sans – SIL Open Font License

Noto Serif – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License