Keresd a szerző novelláját:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A felejtés útján, 2021

A rabság gyönyöre, 2021

Suttogó vágyak, 2021

Szíria szülötte, 2022

Hozzád láncolva (Birtoklás 1.), 2022

Hozzád tartozva (Birtoklás 2.), 2022

Bűnös érintés, 2022

A vezér (Az alvilág vezérei 1. – bővített újrakiadás), 2023

Az orosz (Sötét lelkek 1.), 2023

A királynő (Az alvilág vezérei 2. – bővített újrakiadás), 2023

A holló (Sötét lelkek 2.), 2023

Az árnyék (Az alvilág vezérei 3.), 2024

A vadász (Sötét lelkek 3.), 2024

Copyright © Marilyn Miller, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kónya Orsolya

Korrektúra: Dobos Attila

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6830-93-9

Köszönetnyilvánítás

Mindig a könyv végére írom köszönetnyilvánítást, de ezúttal a könyv elejére kerül néhány szó…

Mert ez a történet különleges.

Mert ez a történet tiszta szívből és lélekből íródott…Nem sorolom fel, kiknek tartozom köszönettel. Mindenki tudja, aki mellettem áll, hogy mennyit segített, és hogy gondolok rá.

Most egyvalakinek mondok köszönetet mélységes tisztelettel és soha el nem múló szeretettel.

Az én drága nagymamámnak, aki már a mennyből kíséri tovább az utamat.

Amikor pár hónapja elment, erősen gondolkodtam rajta, hogy abbahagyom az írást. De aztán valami belső hang az súgta, és talán ő volt az, hogy ne adjam fel. Soha ne adjam fel az álmaimat, történjen bármi. Ne sírjak. Ne legyek szomorú.

Ma már nem minden könny szomorú…

A lelkemet, a szívemet és az emlékeimet tettem bele ebbe a könyvbe.

A részletek, a beszélgetések, a karakterek mind, mind igazak.

Tudom, nem fogja mindenki szeretni. És nem is várom el. Csak annyit kérek tőletek, nyissátok ki a szíveteket olvasás közben, és emlékezzetek.

Emlékezzetek a boldog pillanatokra, a szeretteitekre, azokra, akik már nem lehetnek veletek.

Sírjatok, nevessetek, de ami a legfontosabb: éljetek és szeressetek!

Ez az én legigazabb üzenetem most nektek…

Előszó

Nem vagyok az típus, aki könnyen feladja. Tudom, ha valamit nagyon akarok, azért keményen meg kell dolgoznom, minden egyes nap.

És így is lett…

Fáradhatatlanul dolgoztam és tanultam, hogy egy napon a legjobbak között említsék a nevemet. Aztán a nagy útkeresés közben megismertem őt, és minden, amit a világról gondoltam, szertefoszlott. Az álmok, hogy karriert építsek, hátrébb szorultak a rangsorban. Nem kényszerített senki, hogy így döntsek, csupán egyetlenegy dolog.

A szívem…

A szívem, amiről tudtam, egy napon másé lesz.

És az a nap vészesen közeledett…

Mikor az embert megérinti a halál, sok mindenen elgondolkodik. Mérlegre teszi az életét. És bizony, sokszor a munka felé billen a mérleg nyelve. Az emberek egész életük alatt a pénzt hajszolják. A megélhetést. Amivel nincs baj, csak közben elfelejtünk élni. Elfelejtünk tiszta szívből szeretni. Elfelejtünk hinni. És elfelejtünk embernek lenni. Én mindig igyekeztem a legjobb belátásom szerint cselekedni. Jó ember akartam lenni, és egy napon majd példamutató anya és feleség. Azonban nem mindenkinek adatik hosszú és felhőtlen élet.

Most… itt… a halál torkában, amikor szembe kellene néznem azzal, hogy mit veszítek, rájövök, hogy nem éltem tökéletes életet. Mert habár jó akartam lenni – és jó is voltam a munkámban, sőt, a legjobb –, mégis elfelejtettem azt a tényt, hogy egy napon mindannyian meghalunk.

És mindent, amiért küzdöttünk… mindent, amit szerettünk… elveszítünk.

Nem tudom, mit tartogat számomra a búcsú pillanata. Nem tudom, milyen lesz majd a szemébe nézni az utolsó lélegzetvételkor. De azt biztosan tudom, egy élet is kevés ahhoz, hogy igaz emberek maradjunk. Hogy megtanuljunk azon az úton felelősségteljesen járni, amit nekünk szántak.

Hogy milyen érzés lemondani mindenről, amit úgy szeretsz? Mintha kitépnék a szívedet.

És lényegében pontosan erre készülök.

Kitépem, hogy egy napon újra megtanuljon szeretni…

Hűvös még a reggel. A nap épp csak megmutatja magát a horizontnál. Szeretek már korán reggel kilovagolni. Megnyugtat. Szeretem érezni a harmatos, friss levegőt, magamba szippantani az első napsugarak erejét. Szeretem, amikor a hűvös levegő végigcsiklandozza a gerincemet. De leginkább azt szeretem, hogy mindezt lóháton élhetem át.

Mindig is különleges kapcsolat volt köztem és a lovak között. Egészen mélyen, már gyerekkoromban gyökeret vert bennem irántuk a szeretet és tisztelet. Édesapám sokszor magával vitt a reggeli etetésekre, megmutatta, hogyan kell lecsutakolni egy lovat. Amikor nagyobb lettem, megmutatta azt is, hogyan kell őket patkolni, a patájukat tisztán tartani. Mindent megtanultam, amit csak lehet. De ez csak elméleti tudás. Minden egyéb más a szívben születik.

Átlagos család volt a miénk. Egy kis farmot vezettünk, ahol édesanyám lovaglóórákat tartott a tehetősebb gyerekeknek, mindeközben apám a földet művelte. Minden, ami az asztalunkra került, legalábbis majdnem minden, önfenntartásból származott. A családom évtizedek óta ennek szentelte az életét. Már a nagy-, sőt, a dédszüleim is így éltek. Ám egy tragikus napon minden megváltozott. Amikor édesapám meghalt, olyan volt, mintha magával vitte volna ennek a farmnak a lelkét. Mert ő volt az. Miatta virágzott úgy. Fiatal voltam még. Alig múltam 18, de hirtelen azon kaptam magam, hogy férfivá kell válnom, ha meg akarom menteni azt, amiért a családom olyan régóta dolgozott. Persze akadtak érdeklődők szép számmal. Sokan fel akarták vásárolni a farmot és a hozzá tartozó földeket.

De egy dolgot biztosan tudtam: soha nem fogom eladni. Ha vérrel és verejtékkel is kell majd megküzdenem minden egyes betevő falatért, minden egyes tégláért és minden egyes fűszálért, megteszem.

Nehéz évek következtek az életünkben. Kőkemény küzdelem volt ez. Viszont mindeközben megismertem őt. A legcsodálatosabb nőt, aki létezett a világon. Egy olyan valakit, aki minden tökéletessége ellenére mégsem illett bele teljesen az én idillinek hitt világomba. Mert Joanna szavakkal küzdött a jogaiért. Ügyvédként dolgozott, feltett szándéka volt, hogy segít az embereken. Egy nagyvárosi lány, akit mégis csábított ez az élet. Vagy sokkal inkább én…

Persze próbáltam őt bevezetni a vidéki hétköznapok szépségeibe, ami egy bizonyos fokig ment is, de ahogy a lovak vagy bármelyik állat közelébe értünk, ott nem volt továbblépés. Félt tőlük. Féltett engem is. Hiába beszéltem neki a tiszteletről és szeretetről az állatok iránt, ő hermetikusan elzárkózott. Azt mondta, engem mindennél jobban szeret, ezért is maradt itt, velem. Szereti a vidéki életet, a friss levegőt, a virágokat, a rétet, egyszerűen mindent, ami körülvesz minket. De a lovakkal soha nem tudott megbarátkozni. És én ezt elfogadtam. Elfogadtam, mert mindennél jobban szerettem őt. Elfogadtam, mert azt akartam, hogy velem maradjon. Hogy ha nem is teljesen, de a világom részévé váljon.

Gyönyörű éveket tudhatunk magunk mögött. Megéltük a szerelem minden létező formáját. A sok munka mellett rengeteget utaztunk. Joanna imádott új helyeket felfedezni. És én vele tartottam. Mert habár velem maradt, tudtam, mindent feladott, hogy velem lehessen. Így minden egyes út csekély ár volt ezért. De a szívem… bármerre is jártunk, mindig hazahúzott.

A farmra. A lovakhoz. Az életemhez.

Szerettük egymást. Különleges szerelem a miénk, így nem volt kérdés, hogy rövid időn belül megkértem a kezét, és feleségül vettem. Igent mondott nekem, és igent mondott erre az életre is.

Úgy gondoltam, nem érhet minket semmi rossz. Úgy gondoltam, életünk végéig így leszünk. Boldogan. Szerelmesen. Mert amikor az ember boldog, úgy gondolja, örökké él, és soha nem érheti baj. De ez nem így van… mert az élet olykor megmutatja a sötétebbik arcát. Hogy a halál is létezik. Bármelyik pillanatban eljöhet értünk, hogy magával ragadja a boldog pillanatokat. Hogy a nevetés helyére könnyeket ültessen. Hogy a szeretet helyét átvegye a szomorúság…

– Jó reggelt, álomszuszék! – Leteszem a reggelit az ágy mellett lévő kis szekrényre, majd leülök az ágy szélére, megfogom a kezét, a számhoz emelem, és megcsókolom.

– Jó reggelt! – Álmosan elmosolyodik, miközben én apró csókokkal hintem a kezét. – Hány óra van?

– Kilenc.

– Anna?

– Már rég kint játszik a kertben.

– Miért nem ébresztettél fel?

– Olyan mélyen aludtál… – Végigsimítok az arcán. Az arcán, ami napról napra változik. Eltűnik róla a boldogság. Eltorzul a fiatalság és a szépség. De én még mindig reménykedem… Bár nem tudom miben…

– Egyre többet alszom…

– Szükséged van a pihenésre!

– Tudom. – Felsóhajt, majd lassan felül az ágyon, és megfogja a kezem. – Pár nap múlva…

– Nem akarok erről beszélni!

– De muszáj, szívem! – Végigsimít az arcomon. Vékonyabb lett. Törékenyebb. És a tudat, hogy nem tehetek semmit azért, hogy megmentsem… semmit, hogy meggondolja magát…

– Nem kell ezt tenned. Ez a folyamatos harc felemészti a maradék erődet.

– Meglehet. Viszont a tudat, hogy valami megváltozhat…

– Soha nem fog megváltozni semmi. A világ nem képes elfogadni ezt. És én sem vagyok képes.

– És mi a helyzet a halálra ítélt emberekkel? Ők hogyan fogadják el, hogy nem halhatnak meg méltóságteljesen? Az idős ember, aki egy otthonban várja a halált, aki már csak árnyéka önmagának, akit etetnek, fürdetnek és pelenkáznak… miért ne dönthetne úgy, hogy nem akar így élni?

– Hagyd abba!

– Vagy egy beteg ember. Egy nő, akire a férje valamikor rajongva nézett…

– Az a férfi még most is úgy néz rá!

– Egy nő, aki annyira vágyik az anyaságra, de mégsem tudja megélni. Mert az izmok elsorvadnak. A test magába roskad…

– Joanna… – Finoman megszorítom az arcát, és szájon csókolom. Nem bírom ezt hallgatni! Nem akarom! Az én Joannámat akarom. Azt a karakán ügyvédnőt, aki harcolni fog az utolsó pillanatig!

– Hudson… – Érzem, hogy meleg könnycseppjei az ujjaim közé folynak. – Támogatnod kell engem! Együtt kell ezt végigcsinálnunk!

– Nem vagyok rá képes!

– Dehogynem. Erősebb vagy, mint bárki. Ezt már nagyon sokszor bebizonyítottad nekem, és bebizonyítottad a világnak is. Mutasd meg még egyszer! Legyél a támaszom! – Megfogja a kezem, és megszorítja. – Egészségben, betegségben. Míg a halál el nem választ!

– Nem tudom, hogyan élek majd nélküled!

– Életem – végigsimít az arcomon –, ne aggódj! Olyan sok idő áll még előtted… – A fejemet csóválom. – Tudom, egy napon újra boldog leszel. Mert ez a kötelességed. Kötelességed megélni minden egyes pillanatot. És most azt akarom, élj velem, Hudson! És szeress úgy, ahogy én szeretlek téged.

Gyengéd, ugyanakkor forró csókokban egyesülünk. Megpróbálok nem gondolni a jövőre, nem gondolni arra, hogy őt érinteni nemsokára már csak egy emlék lesz. Nem gondolni arra, hogy az iránta érzett szerelmet beárnyékolja a gyász. Hogy a nő, akit mindennél jobban szeretek, azért harcol minden egyes nap, hogy végre meghalhasson…

– Látod, nem is olyan nehéz ez. Tudod, hogy mit akarok.

– Tudom. – Bólintok. Amikor kiderült, hogy Joanna gyógyíthatatlan betegségben szenved, összeomlott a világ körülöttünk.

Amiotrófiás laterálszklerózis. Avagy rövidítve ALS, ami egy motoros neuronbetegség, de a köznyelvben gyakran csak „idegsorvadásos betegségnek” hívják. Az ALS esetében a központi idegrendszerben, az agyban és gerincvelőben található motoneuronok elpusztulnak. Ennek következtében az akaratlagos izmok, amelyek többek között a mozgásért, a beszédért, a nyelésért és a légzésért felelősek, gyengülnek, majd a betegség előrehaladtával le is állnak. A szemizom viszont a végstádiumig működőképes marad, és a szívizom sem sérül. Az esetek zömében az izomzavarok a felső végtagból indulnak ki, és folyamatosan haladnak a törzs, majd a fej felé. Azonban a tünetek kezdődhetnek a nyelésért és beszédért felelős izmoktól, és tarthatnak a végtagok felé.

Joanna esetében az elsőről beszélünk.

Ahogy megjelent ez az alattomos betegség, rohamosan romlani kezdett az állapota. Az orvosok átlag három évet jósolnak. Az első hetekben csak sírtunk. Vagyis sokkal inkább Joanna. Majd mikor túllépett a kezdeti sokkon, hadjáratba kezdett. Azt mondta, nem akar úgy meghalni, hogy teljesen cselekvőképtelenné válik. És nem akar úgy meghalni, hogy levegőért küzd. Hogy megfullad. Ezért eldöntötte: minden erejével és tudásával harcolni fog az eutanáziáért. Mert az embernek joga van méltóságteljesen meghalni. Főleg egy olyan betegség miatt, ami mindenhogy az életébe kerül. Hiszen itt nincs túlélési lehetőség. Biztos a halál.

– Segíts!

Óvatosan alányúlok, felemelem az ágyból, majd beteszem a tolószékbe. Próbál elindulni, de a keze lecsúszik.

– Alig bírok már fogni vele – megmozgatja az ujjait.

Vékony lett. Erőtlen. Komolyan mondom, kínzás ez. Végignézni, ahogy a szerelmed teste lassan elsorvad. És te nem tehetsz semmit. Mert nem vagy Isten. Egy dolgod van. Mellette lenni az utolsó pillanatig, és végig fogni a kezét ezen a nehéz úton. Rengeteg nehéz döntést hoztunk az elmúlt időszakban. És tudom, az igazán nehéz időszak még csak ezután következik.

– Segítek!

– Ne! – rám kiabál. – Fog menni! Mennie kell! Össze kell készülnöm a mai találkozóra. Habár nincs sok esély, meg kell próbáljuk.

A világ elzárkózik az eutanázia fogalma elől. Habár néhány országban már elfogadott, segítenek meghalni a gyógyíthatatlan embereknek, itt, nálunk még mindig zárt ajtókat próbálunk berúgni. Ugyanis az aktív eutanázia továbbra is tiltott. Egy orvos nem adhat be halálos dózisú gyógyszert egy betegnek. Viszont az önkéntes eutanázia már néhány államban engedélyezett. Ami azt jelenti, hogy az orvos felírhatja a halálos mennyiségű gyógyszert, viszont ezt a beteg veszi be. Tehát ő vet véget az életének.

Joanna az aktív eutanázia elfogadásáért harcol, ugyanis bármennyire is szenved egy ember, véget vetni saját kezűleg az életének szinte lehetetlen. Joanna is megpróbálta. Arra léptem be a fürdőszobába, hogy a kezében volt egy marék gyógyszer, és a tükörképét bámulta. Nem tudom megtette-e volna, ha nem megyek be. Azt mondta, hogy nem. Nem merte. Mert bármennyire is félt ettől a betegségtől, a haláltól még jobban. Félt attól, mi lesz, ha elveszít minket. A feleségem mindig is harcos volt. Azt mondta, megfutamodás lett volna, ha a könnyebbik utat választja.

– Az olyan beteg embereknek, mint én, igenis joguk van ahhoz, hogy eldöntsék, hogyan fejezik be a földi életüket. Azt akarom, hogy a hozzám hasonló emberek igenis dönthessenek. Mert senki nem akar ilyen véget az életének. Nem akar hónapokig, netalántán évekig egy tehetetlen testben raboskodni. Mert az elme mindvégig ép marad. Halljuk és látjuk, mi történik körülöttünk. Élünk, de mégse. Rabok vagyunk. A saját testünk és egy halálos betegség rabjai…

– Anyuci, anyuci, mit fogtam neked! – A következő pillanatban beront Anna, aki mindennap azt kérdezi tőlem, mikor gyógyul meg az anyukája.

– Hadd lássam!

– Nézd! – Anna Joanna ölébe nyom egy üveget. – Fogd meg!

Joanna erőt vesz magán, az üvegért nyúl, majd lassan felemeli. Nehezére esik már ez az egyszerűnek tűnő mozdulat is…

– Ugye milyen szép? Neked fogtam.

– Csodálatos! – Ahogy Joanna még jobban felemeli a kezét, az üveg kifordul belőle, a földre zuhan, és darabokra törik, a pillangó pedig kirepül. – Sajnálom! – Joanna elsírja magát.

– Semmi baj, anyuci! – Anna az ölébe hajtja a fejét. – Fogok neked másikat.

Joanna rám néz. A tekintete… megtört. Nem is tudom, hogy lehet ezt ép ésszel kibírni. Hogyan lehet ezt végigcsinálni? Elfogadni azt, hogy pár nap múlva vége az életednek. Az életednek, ami még csak most kezdődne…

– Gyere, kicsim! Anya fáradt. – Magamhoz húzom a lányunkat.

– Apa, mikor fog meggyógyulni anya?

Soha…

Joanna elfordul tőlünk. Fogalmam sincs, mit érezhet. Hogy én mit érzek? Mérhetetlen fájdalmat és tehetetlenséget, amiért nem tudom megmenteni a feleségemet. És amiért nem tudok a lányomnak olyan gyerekkort biztosítani, amilyet megérdemel.

Végigsimítok Anna arcán.

– Fogsz egy másik pillangót anyának?

– Igen – szipogja.

– Ügyes kislány. Menj!

Ahogy Anna kimegy, Joanna mögé állok, és megszorítom a vállát.

– Mi lesz Annával, ha én nem leszek? Mit fogsz neki mondani?

– Fogalmam sincs.

– Ígérd meg, hogy mindig mesélsz neki rólam! És ígérd meg… – Nagy nehezen felém fordul. – …nem hagyod, hogy elfelejtsen!

Összeszorítom az állkapcsomat, közben olyan erősen koncentrálok, hogy ne sírjam el magam, hogy görcsbe rándulnak az ujjaim.

– Nem hagyom!

Az én álmom szó szerint egy mesével kezdődött. Egy mesével, ami megváltoztatta az életemet. Egy mesével, ami még ha néhány fejezetig is, de rémálommá vált…

De kezdjük az elején…

A legelején…

Gyerekként állandóan rajongunk valamiért. Mindig vágyunk valami újra. Valami olyan dologra, ami néhány nap vagy hét múlva már nem lesz számunkra olyan fontos. Nálam is így kezdődött a rajongás. Egy mesével. Egy mesével, aminek a főszereplője egy bátor és betörhetetlen vadló volt.

Szilaj.

Imádtam azt a mesét. És még ma is imádom. Gyönyörű és tanulságos, megtanítja az embert a legfontosabb dologra, ami létezik a világon.

A szeretetre.

A család szeretetére.

Viszont gyerekként nem ez ragadott magával, hanem a ló. Tetszett, hogy nagy volt, erős és szép. Tetszett a neve. Így eldöntöttem, hogy nekem is lesz egy lovam. És egyértelmű volt, hogy Szilajnak fogom nevezni.

És az álom nem maradt sokáig álom…

Nem titok, hogy gazdag családból származom. Mivel a szüleimnek fontos volt, hogy én boldog legyek és mindig legyen elfoglaltságom, teljesítették a kívánságomat. Persze nem csak a mese felelős azért, hogy mindig is ragaszkodtam a lovakhoz. Hiszen lovas családból származom. De kicsi gyerekként féltem tőlük. Hiszen… ők jóval nagyobbak voltak nálam. Félelmetesnek tűntek. Főleg akkor, amikor izgatottan dobbantottak a mellső lábaikkal. Ám egy idő után a félelem csodálattá alakult. És igen, én is be akartam törni a betörhetetlent. Akartam egy olyan lovat, akivel vágtázhatok a szélben. Akivel versenyt futhatok bárki ellen. Anya persze ellenezte a dolgot. Nem akarta, hogy lovak közelébe menjek. De végül apa meggyőzte. Valahogy mindig sikerült meggyőznie. Ezt betudtam amolyan felnőtt dolognak. Viszont az a ló, akiről én álmodtam, nem született még meg. Várnom kellett rá.

Mami azt mondta, érezni fogom, hogy ő az enyém. Sokat mesélt nekem a szívről. Arról, hogy milyen, amikor valakit nagyon szeretünk. Érezzük, hogy ő jót tesz nekünk. Mert miatta boldogok vagyunk. Miatta sokat nevetünk. Mert miatta jobbak lehetünk. Nagyon sok időt töltöttem és töltök a mai napig az én drága nagyimmal. A meséin nőttem fel. Azon, hogyan legyek jó ember. Hogy miként szeressek. Hogy miként küzdjek az álmaimért. Anya és apa nagyon sokat utazott. Én pedig belefáradtam az állandó jövés-menésbe. Ekkor találta ki anya, hogy a mami költözzön hozzánk. Mert anya látta, hogy nagyon szeretem őt, és ő is nagyon szeret engem. Így nyugodtan el tudott utazni apával.

Eleinte sokat sírtam. Hiányoztak a szüleim. De a mamikám valahogy mindig el tudta érni, hogy ne fájjon annyira a hiányuk. Mert ő mindig ott volt nekem. Akár egy otthon. Egy meleg házikó, ahol bőséges szeretet és gyönyörű történetek vártak.

Az ő történetei.

És az ő törhetetlen és halhatatlan szeretete…

Ő volt mellettem azon az estén is, amikor megszületett a végzetem. Szilaj.

Emlékszem, nagyon viharos volt az az éjszaka. Harmat már órák óta szenvedett. Szilaj egyszerűen nem akart világra jönni, így orvost kellett hívni. Viszont a nagy viharnak köszönhetően nagyon sokat kellett várnunk rá. És ez a késedelem majdnem a lovak életébe került. Végig ott ültem Harmat mellett, és simogattam. Ő volt az első lovam. Nyugodt volt és szelíd. Az oktatóm azt javasolta, első lónak ő lesz a tökéletes választás. Ha már megszoktam, hogy milyen, ha már tudom kezelni, ha megtapasztalom milyen a lovakkal együtt dolgozni, megpróbálkozhatok egy másikkal. Vártam rá. Olyan régóta vártam rá. Egy olyan lóra, akivel egy lehet a szívünk. Akit a születésétől fogva taníthatok. Akivel együtt nőhetünk fel. Így azon a viharos estén, a szakadó esőben, hangos villámlás és mennydörgés között megszületett Szilaj. Azt kívántam, legyen olyan gyönyörű gesztenyebarna, mint a mesében, és hogy legyen olyan fekete a sörénye, mint az éjszaka. Viszont meglepődtem, amikor először megláttam. A lovamnak nemcsak a sörénye volt éjfekete, hanem minden egyes porcikája. Még a szeme is. Elakadt a lélegzetem, amikor először megláttam. És arra is kristálytisztán emlékszem, hogy sírtam. Az örömtől. A megkönnyebbüléstől. Mindeközben a mami ott volt mellettem, és erősen ölelt. Együtt örültünk annak, hogy végre megkaptam azt a lovat, akire mindig is vágytam…

– Fresia!

Lil hangját már messziről hallom. Megbeszéltük, hogy tartunk egy csajos napot a nagy nap előtt. A mi nagy napunk előtt. Többévnyi munka van mögöttünk. Végigmentünk a létező összes ranglétrán, hogy megmutathassuk magunkat a legnagyobb díjon.

– Itt vagyok! – A kijárat felé fordulok.

– Fasza! Azt pont nem gondoltam, hogy még mindig a szart taposod.

– Ha tudni akarod, nem taposom, hanem összeszedem.

– Még jobb! Úgy tudom, erre megvan a személyzet. Miért kell neked a lovak alól almozni?

– Ez is hozzátartozik. – Megvonom a vállam. – De nem értem, mi ezen az újdonság… Láttál már villát a kezemben.

– Hát, ja… – Elhúzza a száját. – Viszont örülnék, ha most már a sminkecsetet forgatnád ilyen ügyesen.

Mondhatjuk, hogy Lil igazi nagyvilági nő. Mindig is rajongott a divatért. Imád utazgatni. Leginkább velem, persze, ha éppen nincs pasija. Még a középsuliban barátkoztunk össze, és a barátságunk azóta is tart. Egy totál véletlen műve volt az egész. Mindkettőnkkel egy és ugyanazon fickó szórakozott. Na, persze, minket sem kellett félteni. Gyorsan kiderítettük, hogy létezik a másik, összefogtunk, és megleckéztettük azt a hülye gyereket, akiből azóta jól menő sztárügyvéd lett. Na, de erre mondják, hogy a sors keze. Nekünk találkoznunk kellett. Még ha néha egymás idegeire is megyünk.

– Nemsokára végzek. Addig menj, és igyál egy kávét.

– Kösz, nem, már így is egekben a vérnyomásom miattad.

– Olajcsere van, vagy mi?

Bemutat a középső ujjával, mire felnevetek.

– Nem! Csak ha azt mondom neked, hogy kettőre itt vagyok, akkor te kettőkor legyél készen.

– De hát mindjárt készen vagyok! – Feldobom az utolsó adag trágyát a talicskára. – Kész! Látod?

– Pfuj!

– Gyere, tipegj ide a tűsarkúdban, és told el hátra! – A nagy kupac trágya felé bólintok.

– Elmebajos.

– Dilinyós. – Kis köröket írok le a halántékomnál.

– Majd gyere! – Sarkon fordul, és elviharzik.

Nevetve leteszem a villát, megsimogatom Szilajt, majd megfogom a talicska szarvát, és hátratolom a trágyát. Tudom, tudom, ez valóban nem az én dolgom lenne. Hiszen a szüleim beruháztak egy komplett istállóra, és vele együtt többfős személyzetet is felvettek. Igazából mindenki körülöttem és a lovak körül ugrál. Sokszor megkaptam, hogy egy igazi elkényeztetett liba vagyok, akinek minden az ölébe hullott. Nos, ez részben igaz. Vagyis teljesen igaz, mert ami itt van, nem az én érdemem. Viszont az, hogy mihez kezdek ezzel az értékkel, már igen. A szüleim azt hitték, a lovak iránti rajongásom múló kis hóbort lesz. Viszont ez a szerelem már nagyon régóta tart. És tudom, hogy egészen a halálom napjáig így lesz. Szeretni és tisztelni fogom ezeket az állatokat. Mindennap azért fogok dolgozni, hogy nekik jó legyen. Hiszen a díjakat, amiket megnyerek, együtt nyerjük meg.

A helyére teszem a talicskát, majd leveszem a kesztyűt, és elindulok a ház felé, ami tulajdonképpen egy hatalmas családi nyaraló a semmi közepén. Itt töltöm a legtöbb időt, szinte már itt is lakom…

Ahogy belépek, kellemes illat fogad. Frissen főzött kávé és teasütemény. Mami… Hát, igen. Amikor elköltöztem, eldöntöttem, hogy ő is velem jön. És velem is marad életének utolsó pillanatáig! Mert én ezt akarom. Mert mindennél jobban szeretem őt…

– Jézusom! – Lil befogja az orrát. – Megtennéd, hogy lezuhanyozol?

– Nem gondoltad, hogy szarszagúan fogok leülni a méregdrága kanapémra, ugye?

– Hát, nagyon bíztam benne, hogy ennyire nem lettél tanyasi.

– Te meg túlságosan nagyvárosi vagy.

– Elég, lányok! – Mami elvágja a kis egymásnak feszülésünket, ami tulajdonképpen csak aktív vérszívás. Igazából mindketten nagyvárosi lányok vagyunk. Annyi a különbség, hogy én többre vágytam, mint amit a pénz és a rang adott. – Sokszor úgy viselkedtek, mint a gyerekek!

Mindketten elhúzzuk a szánkat. Akár a kisgyerekek, akiket csínytevésen kaptak, és rákoppintottak az orrukra. Igazából mi mindig ilyenek vagyunk egymással. Lil és én, Diló és Dilinyós. Ez nem korfüggő. Szerintem mi 50 évesen és ugyanilyen idióták leszünk. És ez jó. Mert élünk. És tiszta szívből szeretjük egymást. Úgy, ahogy csak az igaz barátok szerethetik egymást. Sőt, annál is jobban. Testvéremként szeretem ezt a lüke nőt.

– Megyek! – Rákacsintok a barátnőmre és mamira, majd visszavonulok, és összeszedem magam. Mivel holnap fontos napom lesz, ezért egyértelmű volt, hogy a csajos nap arról fog szólni, hogy fodrászhoz megyünk, körmöshöz, gyanús, hogy beugrok még egypár percre a szoliba is. Szeretném, ha tökéletesen festenénk Szilajjal. Mert a bírók figyelme mindenre kiterjed majd. Persze nem az én bőrszínem lesz a fontos, hanem az, hogyan bánok a lovammal, és ő hogyan követi majd az én utasításaimat. Mennyire lesz látható a többéves munka gyümölcse.

Sietősen rendbe szedem magam, majd csatlakozom mamihoz és Lilhez. Megisszuk a kávét, eszünk egy kis süteményt, közben jókedvűen cseverészünk. Szeretem, amikor így hárman együtt vagyunk. Olyan, mintha Lil is a mi családunkhoz tartozna. És tudom, hogy ő is szeret itt lenni. Sok szarságon van túl.

Lil az órájára pillant.

– Egy óra múlva ott kell lennünk a szalonban.

– Ott leszünk, ha az én kocsimmal megyünk.

– Nagyzolós.

– Te is tudod, hogy a Mustang gyorsabb – rákacsintok.

– Fellengzős! – Hirtelen felpattan a kanapéról. – Amúgy se bántsd a kis piros ékszerdobozomat, jó!?

– Eszembe sem jutott! – Megadóan feltartom mindkét kezem.

– Na, gyere, mert sosem érünk oda!

– Vigyázzatok magatokra!

– Vigyázunk. – Adok egy puszit a maminak, majd Lillel nyakunkba vesszük a várost.

Ló és lovasa között különleges kapocs van…

Meg sem lehet ezt fogalmazni. Szavakba önteni azt, milyen érzés, amikor felülsz egy nálad sokkal nagyobb állatra. De valamiért… megbízol benne. Rá bízod a legnagyobb kincsedet, ami létezik a világon.

Az életedet.

Mert ennek a különleges kapocsnak az egyik alappillére a bizalom. Ezután jön a tisztelet és a szeretet. Ha tiszteled a lovadat, ő is tisztelni fog téged. Ha pedig szereted, azt mindketten érezni fogjátok mélyen, legbelül. Mert ahogy felülsz a hátára, egy testként léteztek, és egy szívként dobbantok. Nem létezik már számotokra akadály. Semmi, amit ne tudnátok megugrani. Amit ne tudnátok legyőzni.

Hogy milyen érzés, amikor száguldunk? Mintha belemarkoltam volna a legerősebb szélbe, olyan, akár egy láthatatlan gyeplő. Erős, intenzív, néha pedig úgy érzed, megfoghatatlan és irányíthatatlan. De akkor… jön egy furcsa és erős érzés. Olyan, ami a szívedben születik. Egy olyan érzés, ami az életünk végéig szól.

Ezt érzem, amikor vele vagyok. A szabadság végtelennek és megzabolázhatatlannak tűnik. Mintha nem lenne kezdet és vég. Mindig ugyanazt hallod, és mindig ugyanazt érzed.

Dobbanást.

Az ő lábainak erős dobogását.

A szíve és a szíved dobogását.

Minden erről szól.

A dobbanásról. Az erőről. És a szabadságról…

Felveszem a kobakot, és Szilaj elé állok. Mindkettőnk tekintete eltökélt.

Nyerni jöttünk.

Végigsimítok a fején, közben ő közelebb hajol hozzám, és összeérintjük a homlokunkat. Olyan hatalmas és erős, mégis képes gyengéd mozdulatokra. Képes úgy szeretni, ahogy senki sem. Feltétel nélkül. Bizalommal. Többévnyi verseny és munka van a hátunk mögött. Végiglépkedtünk a ranglétra minden egyes fokán.

Kezdtük az előkészítő szinttel. Kezdő lóként és lovasként ez az első lépcsőfok. A vezérelvek alapján a bírók a lovas ülésére, segítségadásaira, pontosságra és egy általános összbenyomásra adnak pontot, melyből végül kiderül, alkalmas-e a ló-lovas páros a magasabb szinten való versenyzésre. Biztattak minket, hogy ha keményen dolgozunk, legyőzhetetlen páros leszünk. És így is tettünk. Rohamosan lépkedtünk szintről szintre. Úgy haladtunk előre, akár egy tank. Hadat üzentünk a világnak, és hadat üzentünk annak, hogy ember és állat között nem létezik ekkora összhang. De Szilaj készen állt. Habár jó néhányszor találtam magam szembe a makacsságával, ugyanakkor mindannyiszor bebizonyította, hogy ott van a helye a legjobbak között.

A magasabb szinteken már valóban a szakma nagyágyúi vannak jelen. Már nem lehet hibázni. És nem is akartunk. Szilaj mindent tökéletesen megcsinált. Szinte táncoltunk az emberek előtt. Akár egy királyi pár. És a hátán ülve mindig úgy éreztem magam, mintha valóban azok lennénk. Fenségesen mozogtunk. Hibátlan volt minden egyes mozdulat. Persze ezt jó néhány zuhanás és könnycsepp kísérte. De megérte. Mert az utolsó szint lépcsőfokára lépve látótávolságba került a piramis csúcsa, a nagydíj. Minden díjlovas erről álmodik. Hogy bemutasson egy többperces összeszedett programot. Addig azonban a lónak magabiztosan kell teljesítenie. A magas szintű összeszedettséget és az újonnan megjelenő feladatok hibátlan végrehajtását. Sorozat-ugrásváltások, cikcakk-oldaljárás és félpiruett vágtában. Minden feladatot a nagydíj tökéletes végrehajtásának reményében tanítottuk meg Szilajnak, közben folyamatosan figyelemmel kísértük az edzővel, mennyire áll készen fizikálisan és mentálisan is. És most, a nagydíj kapujában kijelenthetem, készen állunk. Itt vagyunk. Itt már a kiképzés legmagasabb fokát mérik, közben pedig a nézők szemét gyönyörködtetjük. Itt mutatjuk be a díjlovaglás során megkövetelt feladatok legnehezebbjeit. Ló és lovasa számára ez a végső cél.

– Készen álltok? – A következő pillanatban Sebastian jelenik meg. Sebastian az egyik, ha nem a legjobb tréner. Habár sokat tanultam a lovakról, a tudásom lexikális volt, míg mögötte ott áll a többévnyi tapasztalat. Nem volt könnyű becserkészni, de végül sikerült. És ennek nagyon örülök, hiszen nélküle nem lennénk ma itt.

– Igen. – Eltökélten bólintok, közben felveszem a kesztyűt, és végigsimítok a ruhámon. Ezen a szinten kötelező a fehér kesztyű, a fehér nadrág, a lovaglócsizma és a fekete frakk. Ugyanígy a lovakkal szemben is vannak elvárások pályára lépés előtt. Szilaj hosszú, fekete sörénye be van fonva, néhány fehér szalaggal díszítettük, hogy még hangsúlyosabb legyen, valamint kapott egy ugyanolyan színű fejdíszt, mint az én mellényem. Sárga-kék, arany gombokkal. A farok nincs befonva, mert az merev tartáshoz vezethet, mivel a ló farka tulajdonképpen a gerincoszlop meghosszabbítása. Így a rugalmasan hordott farok a kívánatos, melynek vége egyenesre van vágva, általában a csüd felett, de a csánk alatt. A patái fényesek, ahogy a szőre is. Egyszerűen makulátlan.

– Készen állsz, lovacskám? – Még egyszer végigsimítok a pofáján, közben mélyen a szemébe nézek. Most is úgy csillog, ahogy mindig. És én ezt a csillogást nagyon szeretem. Szeretem, mert tiszta és önzetlen. Erős és határozott. – Nyerjük meg ezt a díjat! – Mellé állok, a lábamat beakasztom a kengyelbe, majd egy határozott mozdulattal felülök a hátára.

Kiadom a hangutasítást, közben meghúzom a kantárt balra. Szilajjal mindig nagyon könnyű volt dolgozni. Azonnal megértette, mit szeretnék. És néhány eset kivételével azonnal meg is tette, amit kértem tőle. Ugyanolyan makacs és kitartó személyiség, mint én. Talán pont ezért értjük úgy meg ennyire egymást. Mert hasonló a lelkünk…

Teszünk egy kört a fehérre festett nagy négyszög körül, majd az A jelölésű betűnél belépünk. A négyszögben betűkkel jelölt pontok vannak, ezekkel tudják a feladat mozzanatainak végrehajtási helyét meghatározni. Az emberek tapsolnak, többen bekiabálnak nekünk. Úgy teszek, mint aki nem is hallja. Kihúzom magam, és csak Szilajra figyelek. Próbálom felvenni a ritmusát. A testem átveszi a mozdulatait. És ebben az óriási hangzavarban próbálom megtalálni a dobbanást.

A szívünk dobbanását…

Ahogy a pályára lépünk, veszek egy mély levegőt. Nem tagadom, elfog az izgatottság. Viszont nem hagyom, hogy eluralkodjon fölöttem. Összeszedettnek kell lennem, végig. Néhány apró hiba is elég, hogy elveszítsük, amiért jöttünk.

A bíró bemutat minket. Megfeszül az állkapcsom. Érzem, hogy Szilaj is izgatott. A következő pillanatban felcsendül a zenénk. A dal, amire olyan sokat gyakoroltunk.{1}

Meghúzom a kantárt, majd belevágunk a több mint ötperces programba. A kiképzési skálára építettem fel mindent. Először az ütemet fogjuk bemutatni. Bemutatjuk a jármódot egyenes vonalon, íveken és oldaljárásokban is. A ritmust a patadobbanások sorozatával kísérjük. Minden mozdulatot a zenéhez illesztettünk, illetve annak erősségéhez. Megmutatjuk az elengedettséget. Egyenletes lépésekkel, melyekkel együtt leng a hát, a farok, feszességtől mentes a tarkó. Ezután jön majd a támaszkodás. A lendület, az ügetés és a vágta, amiben megmutatjuk, mennyire együtt mozgunk. Egy testté olvadunk össze a pályán. És a legvégén az összeszedés lesz. A végére tartogatunk egy gyönyörű lépést, amihez nagyon sok edzésre volt szükség. Ezért áll ez a kiképzési piramis csúcsán. Úgy fogunk hegynek fel járni, mint Szilaj. Megmutatjuk mindenkinek, hogy ez a díj minket illet.

De előtte még bemutatjuk, mire is vagyunk képesek. Hogy Szilaj mire képes. Vágtázni kezdünk körbe. A testtartásunk feszes. Egy pillanatig úgy érzem magam, mint mikor kiszabadultunk az istállóból, és nyereg nélkül, szőrén ültem meg. A szabadság íze szétfut a számban. Közeledünk a pálya végéhez. Finoman meghúzom a kantárt, de Szilaj nem akar megállni. Erősebben meghúzom. Nem akarom, hogy a bírók azt lássák, a lovam engedetlen. Valami megváltozott. Szilaj izzadni kezd. A lépései erősek, ugyanakkor összevisszának tűnnek alattam.

Nem értem, mi történik…

A következő pillanatban Szilaj olyan erővel áll meg, hogy átrepülök a feje fölött. Hallom, hogy a tömeg felhördül, miközben én megpróbálom tompítani az esést. Forog körülöttem a világ. Hirtelen minden olyan vakítóan fehér. A szívem a torkomban dobog. Megpróbálok felállni, ami végül nagy nehezen sikerül. Intek, hogy jól vagyok, pedig valójában nem. Nem értem, miért torpant meg Szilaj. Megpróbálom megfogni a kantárt, de nem engedi. Valamiért nagyon izgatott.

– Csssss – felé nyúlok. Próbálom elkapni a kantárt, közben igyekszem nyugodtan lélegezni. A bordám közé éles fájdalom nyilall. Attól tartok, ezt most nem úsztam meg sérülés nélkül. A bíró int, hogy vége a versenynek. A vereség érzése egy pillanat alatt végigszalad a testemen. De nem is a verseny miatt. Szilaj miatt. Mert nem tudom, mi történt vele. Sebastian beszalad hozzánk a pályára.

– Jól vagy?

– Nem tudom. – Felszisszenek. – Azt hiszem, megrepedt egy bordám.

– A francba! Mi történt?

– Fogalmam sincs! – Szilajra nézek. Még mindig előttem áll, és zihálva veszi a levegőt. Úgy fújtat, akár egy felbőszült bika. Elindulok felé.

– Fresia, ne! – Sebastian hangja feszes. Aggódik. És minden oka meg is van rá, mert Szilajjal valami nem oké.

– Nem fog bántani! – Felé nyújtom a kezem. Észreveszem, hogy megmozdul az első lába. Ahogy a dal a tetőponthoz ér, a hátsó lábára ereszkedik, és az első kettőt a magasba nyújtja. Félelmetes innen nézve. Félelmetes, ahogy fekete és izzadt szőrén megcsillannak a hófehér fények.

– Fresiaaaaa…!

Szilaj leereszkedik, miközben én földbe gyökerezett lábbal állok előtte. A következő, amit érzek, egy éles fájdalom a mellkasomban, majd a fehér fény, amiről azt hittem, elhozza a dicsőséget, vakítóan a szemembe villan, mielőtt mindent elnyel a sötétség…

Az utolsó szívdobbanás…

…valakinek a vég, valakinek viszont a kezdet…

Ló és lovasa között különleges kapcsolat van. De mi történik, ha ez egyszer csak megszakad?

Fresia minden álma egy napon darabokra hullik, és már nem egy díj a tét, hanem maga az élet. A balesetben valamit elveszített önmagából, és most sehogy sem találja. Úgy érzi, a szívével együtt ő is meghalt…

Vajon ki lehet gyógyulni a félelemből? Lehet újra szeretni azt, amiért valamikor úgy rajongtál?

Válaszok után kutatva, a gyógyulás reményében Fresia egy csodás helyre utazik. Itt mindig süt a nap, a fű friss és zöld. Ám az út nehéz, tiltott, ugyanakkor szenvedélyes…

Nem számít arra, hogy talál egy titokzatos férfit is, aki már az első pillanatban megdobogtatja a szívét. Azt a szívet, amely egyszer már meghalt, de most újra él. Még akkor is, ha mástól kapta, és ami arra született, hogy szeresse Hudson Reedet. Mert vannak szerelmek, amik soha nem halnak meg… csak újjászületnek…

Marilyn Miller ezúttal mélyen belenyúl az olvasói lelkébe. Előhívja az embert, az akaratot; megmutatja, hogy a szeretet és a kitartás képes beragyogni még a legsötétebb napokat is.

„Összetör lelkileg, de a végére újra összerak és keserédes mosolyt csal az arcodra.” – Egy könyvmanó élményei

{1} 2WEI feat. Edda Hayes: Survivor