Személyes üzenet a szerzőktől

Üdvözöljük önöket az észak-karolinai Asheville hegyei között. Ez a környék adta a díszletet első közös írói vállalkozásunkhoz. Reméljük, hogy ugyanúgy szívükbe fogadják a nővéreket, a történetet és ennek a vakációs trilógiának a környezetét, mint mi magunk. A regény megírásának ötletét férjeinkkel közös, egyhetes gerendaházas vakációnk adta, amikor a Blue Ridge Mountains hegyvonulata fölött felkelő nap fényében gyönyörködtünk. Elbűvölt minket Asheville és környéke – Cece néhány évig itt élt –, és szövögetni kezdtük a sorsfordító karácsonyi vakációra visszatérő három nővér történetét. Az ötlet annyira hatalmába kerített minket, hogy hamarosan nekiláttunk a karakterek és a cselekmény felvázolásának. A közös munka menetét is körültekintően elterveztük, ami a későbbiekben ragyogóan működött. Karácsonyi ajándéknak szánjuk ezt a trilógiát olvasóinknak, akik a kezdetektől biztosítottak bennünket hűségükről, és lelkesen támogatták erőfeszítéseinket. Reméljük, önöknek is örömet okoz majd ez a karácsony a hegyek között.

Szeretettel,

Hope és Cece

Ezt a trilógiát mennyekbe költözött angyalunknak,
a drága Sarah-nak ajánljuk.
Mindennap hiányzol!

Prológus

Elizabeth

Téli némaság telepedett a gerendaházra, mialatt Elizabeth Whitaker végigment a galériás nagyszobán, amelyet ropogó tűz lángjai melegítettek a keményfa padlóra hulló napfény halványuló sugarai mellett. Elizabeth hatvanhárom hálaadást ért meg eddig, tudta hát, hogy az egyik legjobb ér most véget, amelyet valaha is megünnepelt. Korábban, a nap folyamán, amikor hálával és áhítattal eltelve töprengett, megkerülhetetlen ténnyel szembesült.

Ideje szólni a lányoknak.

– De hogyan? – kérdezte az üres szobától. Azért nem volt teljesen üres, vagy mégis? Drága nővére, aki huszonöt éve távozott az élők sorából, otthagyta kéznyomát ennek az észak-karolinai Asheville határában emelt hegyi házikónak minden centiméterén. A nyeregtetőtől a széles, fadeszkás teraszig, és belül, a göcsörtös fenyőfalak mentén minden Jacqueline Whitaker Chambersre emlékeztetett. Ez volt az oka, hogy ő, Elizabeth az utolsó esztendő kivételével huszonöt éven át kerülte ezt a helyet.

Csakhogy mostanság megváltozott valami. Óriási változás köszöntött rá. Ami azzal járt, hogy vissza kellett hívnia Jacqueline lányait Asheville-be.

Legszívesebben tollat és papírt ragadott volna, hogy hagyományos levelet írjon három unokahúgának. Tudta azonban, hogy a kézbesítés sok időbe telne, ráadásul egy postai küldemény el is keveredhet a lányok mozgalmas mindennapjaiban. Emellett Elizabeth tudta, hogy hálaadáskor mind együtt vannak, ezért egy e-mail tűnt a leggyorsabb megoldásnak. Azt is menten megbeszélhetik, elfogadják-e a meghívását.

Hogy megértsék az üzenet jelentőségét, úgy határozott, csicsás digitális karácsonyi üdvözlőlapot küld, affélét, amivel az emberek évente egyszer bosszantják egymást. Ez könnyedebbé teszi a hangvételt, és képekkel megtámogatva biztosabban célba ér majd az üzenete. Bárki más félreérthetné, de ezek a lányok nem olyanok.

Helyet foglalt az ebédlőasztal mellett, kinyitotta a laptopját, és a születési sorrendre ügyelve beírta a neveket: Eve Gallagher, Angie Messina és Noelle Chambers.

Elmerengett egy darabig, miközben maga elé képzelte a három nővért, akiket ő, a gyermektelen nő saját lányaiként szeretett. A Chambers hármasikrek – noha ketten férjezettek voltak, ezért különbözött a vezetéknevük – a következő hónapban töltik be negyvenedik életévüket. Elizabeth attól a pillanattól imádta őket, hogy a világra jöttek.

Emlékezetes nap volt, egyetlen más karácsonyhoz sem fogható. Jackie fájásai már december huszonnegyedike elején elkezdődtek. Közvetlenül éjfél előtt megszületett az első baba. Ez a kislány természetesen az Eve nevet kapta.

Eve Chambers Gallagher kedves, jó lelkű felnőtt lett, halványszőke hajú, meleg, kék szemű és vasakaratú – jelleme arra ösztönözte, hogy mindent uraljon és tökélyre vigyen a maga világában. Ez a gondolat megmosolyogtatta Elizabetht, mivel az irányíthatóság és tökéletesség elérhetetlen volt három eleven lurkó mellett.

Eve azonban csodálatos anyukája volt három gyermekének, emellett pedig odaadó feleség. Olyan nő, aki magába a szerelembe szerelmes, amint azt boldog házassága is tanúsította. Elizabeth arra számított, hogy három unokahúga közül Eve érti meg leginkább levele fontosságát.

Angie kissé talán indulatba jön majd, de azért ő is meggyőzhető. Hivatalosan ő született meg másodiknak, miután az óra elütötte az éjfelet, Angel bölcsességet és melegséget hozott mindannyiuknak. Meglehetősen rövid időn belül mindenki Angie-nek kezdte nevezni. Karamellabarna árnyalatokban játszó szőke hajával és kíváncsiságtól csillogó, sugárzóan értelmes, zöld szemével ő tartotta össze a hármasfogatot.

Angie Messina azonban újabban nehéz időket élt meg. Nem mintha hajlandó lett volna beismerni. De nem is volt erre szükség. Elizabeth gyanította, hogy folyton elfoglalt férje és kamasz dackorszakába lépő lánya oldalán nem megy minden a legfényesebben Kaliforniában. Talán ez a levél segítségére lesz a változtatásban.

Utolsónak Noelle Chambers született meg. A barna szépség éjfekete szeme céltudatosságról és maximalizmusról árulkodott. Szemlátomást a legjobb kívánt lenni mindenben, amibe kezdett. Miután szüleik tragikus halálos balesetét követően Elizabeth lett a lányok nevelőanyja, Noelle ragaszkodott hozzá a legkitartóbban. Az évek folyamán mindent elkövetett, hogy rá hasonlítson.

Anélkül, hogy szándékában állt volna, ő lett Noelle példaképe és mentora. Őt utánozta nagy ívű törekvéseiben és ádázul védelmezett függetlenségében. Elizabeth ezért azt feltételezte, hogy őrá hat legmélyebben a változás, és ő lesz a legnyakasabb ellenzője.

Márpedig változás ez a javából, de még mekkora!

Mélyet sóhajtott, hogy összeszedje magát, majd gépelni kezdte az e-mailt. Azt a megszólítást választotta, ahogyan magában mindig is nevezte a lányokat.

Drágaságaim…

Megállt írás közben, s a télikert üvegfalán át kinézett a Blue Ridge Mountains végtelenbe nyúló hegyláncára, ezüstszürkén derengő dombhajlataira. Mennyi emléket őriztek ezek a dombok! Szép és boldog, sötét és szomorú egyaránt akadt közöttük.

Vajon eljönnek? Megértik, miről van szó? Magukkal hozzák a családjukat, a munkájukat és a jóságos szívüket? Meggyógyíthatja őket ez az asheville-i gerendaházba tervezett karácsony úgy, ahogyan őt az itt eltöltött év?

Eve-nek, Angie-nek és Noelle-nek egyaránt szüksége van rá, csak még nem tudják.

Miután befejezte a könnyed, vicces modorú, pár szavas levelet, amelyet szándékosan fogalmazott bizonytalanra, elmondott egy kurta imát, és ráklikkelt a „Küld” ikonra.

Most már csak várnia kellett az unokahúgai válaszaira.

Első fejezet

Noelle

– Még egy szabadnap? Kettő egymásután? Miket hordotok itt össze? – Noelle Chambers könnyedén felkacagott, noha nagyon is komolyan beszélt. – Esküszöm, egy éve nem vettem ki a maihoz hasonlóan egy teljes napot, és most arra akartok rávenni, hogy megtoldjam még eggyel!

– Jaj, édesem, ez olyan szomorú! – Testvére, Eve, szánakozó pillantást vetett rá, ahogy kiért hűvös teraszára rusztikus fatálcán egyensúlyozva a három adag ír kávét.

Természetesen mindhárom üvegpoharat tejszínhab és ideális mennyiségű csokoládéreszelék koronázta meg. A hátsó kert kivilágított bokrai és az elegáns bútorzat azt sugallta, hogy Eve észak-karolinai, charlotte-i neveltetése nem volt hiábavaló.

– Szomorú, de nincs mit tenni – ismerte be Noelle, és elvette a kávét, amivel Eve megkínálta. – Egyszer, amikor ételmérgezésem volt, a fürdőszobám padlóján dolgoztam. Nem viccelek.

Noelle magába szippantotta a kávé és a whisky bódító illatát, és nyomban elárasztotta a sok-sok emlék, amikor két nővérével esténként kedvenc kényeztető italukat kortyolgatták.

– Jobb lenne nem koffeinmentesen, Eve. Szükségem van némi serkentésre, hogy fenn tudjak maradni, és pár óra alatt átnézzem az e-mailjeimet. Az egész napom kiesett.

Angie, aki mellette foglalt helyet a kétszemélyes kanapén, a szemét forgatva kavargatta az italát.

– Az egész napod? Hálaadás napja volt, az isten szerelmére! Holnap egyébként szintén munkaszüneti nap van, úgyhogy még a Sotheby’s luxusműtárgyrészlegének főnöksége is tovább pihenhet.

– Remélem, hamarosan én leszek a főigazgató – vigyorodott el Noelle. – Soha nem lesz enyém a londoni álomállás, ha most nem léptetnek elő.

– Meg fogod kapni – jelentette ki Eve magabiztosan. – Aztán megkapod a következőt is Londonban, nem mintha el lennék ragadtatva attól, hogy messzire szakadsz tőlünk.

– Nézd, ez a leghőbb vágyam, de feltételezem, eltelik legalább egy év, mire abba a beosztásba kerülök. Tudom, túl korán ittam a medve bőrére, és irdatlan pénzeket adtam ki egy korlátozott példányszámban árult Louis Vuitton Neverfull táskára. Szóval beláthatod, kell az az előléptetés.

– Van egy javaslatom, mihez kezdj a táskáddal. – Angie előrehajolt, cinkos mosolyától megcsillant zöld szeme. – Tedd bele a laptopodat, és húzd be a cipzárját! Nem fogsz dolgozni sem ma este, sem holnap. Nekem minden követ meg kellett mozgatnom, többek között Kaliforniában hagynom hálaadáskor a férjemet és a lányomat, csak hogy nyélbe üthessük ezt a találkát hármasban. Túl ritkán lehetünk együtt ahhoz, hogy ebből egyetlen másodpercet is munkára fecséreljünk!

Megdönthetetlen érv volt ez, s ezt Noelle is így gondolta, amikor az édes tejszínhabot falatozva egyik nővéréről a másikra sandított. Átadta hát magát a békességnek, amely ennek a két bámulatos nőnek közelében elfogta.

Angie-nek igaza volt. Túl értékes napok voltak ezek számukra, hogy ne használják ki minden pillanatát.

– Rendben – adta be a derekát. – Szombatig, amikor visszamegyek New Yorkba, ki sem nyitom a laptopomat. A mobilomat sem veszem fel, egyébként most is a konyhában hagytam. Rólatok viszont nem mondhatom el ugyanezt – nézett sokatmondóan az asztalon előttük heverő két okostelefonra.

– Igazad van – ismerte el Angie. – De van egy tizenhat éves lányom az ország túlsó felén, ezért ilyen vagy olyan vészhelyzettel mindig számolnom kell.

– Nekem meg három fiam van, akik videójátékokkal játszanak az emeleti kuckójukban – szólt közbe Eve. – Bármelyik percben bekövetkezhet, hogy egyikük, pontosan tudjátok, melyik, a hátsóján csúszik le hozzánk a lépcsőkorláton. A veletek töltött különleges idő védelmében megkértem a legidősebbet, hogy küldjön egy SMS-t, amennyiben a mi kis vadócunk kezelhetetlenné válik.

Testvérei értőn bólogattak. Láttak már példát erre a „kezelhetetlenségre”, közvetlenül azután, hogy a hatéves Sawyer második sütőtökös pitéje is földet ért.

– Cuki kiskölyök – vélte Angie. – Mindhárman azok. És ez a ház?! – mutatott körbe a vörös téglás György korabeli épületen, amelyet Eve és a férje építtetett, és amely úgy nézett ki, mint egy bemutatóterem. Egy magaslaton gubbasztott Charlotte külvárosában, fantasztikus kilátással a környező dombokra és a távolban csillogó tóra. – Tetszik a telek is. Jó választás volt.

– Köszönöm. Az igazat megvallva nagyobb, mint amit elképzeltem és amire szükségem volt, de David megérdemelte. A „Ház, amelyet az Idegsebészet Emelt”. – Eve felvett két bolyhos takarót a mellette álló kosárból. Egyet a testvéreinek dobott, míg a másikba maga burkolózott. – Az egyedüli gond, hogy a mi agysebészünk olyan cefetül sokat melózik, hogy alig élvez valamit is a házából. Például ma este is.

– Sürgősségi eset volt – mondta Angie.

– David egész élete ebben a sürgősségben telik – vetette ellen Eve. – De rendes volt tőle, hogy a pulykánál még jelen volt, ha a piténél már nem is. És igen, imádjuk a házat. Tágas és csodálatos. Különben is, amióta itthon tanul a három fiú, szükségünk is van rá.

– Valamiért a szüleink raleigh-i házára emlékeztet – tűnődött el Noelle. – Persze kisebb volt ennél, de az az otthonosság lengte körül, amelyet anya mindig is megteremtett a környezetében.

– Ez ám a dicséret, Noelle! – mondta Eve sugárzó mosollyal. – Semmi kétség, anyánk lelke jelen volt a ház berendezésekor. Látott valaha Jackie Chambers olyan füles fotelt, amelyet ne akart volna újrakárpitozni kretonnal és szeretettel?

Jót nevettek az emléken. Miközben Noelle közelebb húzódott Angie-hez, átjárta a takaró, a whisky és a körültekintően elhelyezett hősugárzók melege. Lehet azonban, hogy az volt az oka ennek a kellemes állapotnak, hogy eldöntötte, a testvéreivel marad. Mert az is jó érzés volt.

Boldog mosollyal Angie vállára hajtotta a fejét.

– Otthonosan érzed magad Kaliforniában, Angie? El sem hiszem, hogy négy éve élsz ott, és egyszer sem látogattalak meg. Szörnyű alak vagyok – nyögött fel.

– Lefoglal, hogy luxusműtárgyakat veszel és adsz el, és zsíros állásokra pályázol – nyugtatta meg Angie. – Amúgy semmi otthonos nincs a Menlo Parkban, legkevésbé pedig a Messina-házban, aminek a megvétele Craig mániája volt. A kilátás szép, de a padló csupasz beton, szőnyeg vagy faburkolat nélkül. Olyan, mintha egy lakberendezési boltban élne az ember, csak nem rohangálnak fel-alá a szakik.

– Angie! – Eve kiegyenesedett ültében, és a homlokát ráncolta. – Ez a harmadik nem túl lelkes megjegyzés, amit az otthonodra teszel. Nem vagy boldog?

Angie vállat vont, mire Noelle akaratlanul is felkapta a fejét.

– De, kösz, megvagyok.

– Ez meg mit jelent? – kérdezte Noelle, aki kihallotta nővére válaszából a vereség eltéveszthetetlen jelét.

– Azt, hogy rendben van az életem. A férjem… elfoglalt, leköti a Szilícium-völgy bolondsága. Sűrű a napirendje, mint általában egy high-tech marketinges gurué. A lányom egy tizenhat éves, mindenek felett ítélkező, csak magával törődő drámakirálynő. De hát mind ilyenek ebben a korban, nem?

– Mi nem ilyenek voltunk – mondta Eve halkan.

Erre a hangsúlyra a három nő összenézett, mert pontosan tudták, milyenek voltak tizenhat éves koruk körül. Összetört szívű árvák, akiknek az életét örökre megváltoztatta egy nyerges vontatókocsi, amelyik a sávelválasztón átkelve frontálisan ütközött a szüleik autójával. Mindez három nappal karácsony, azaz a tizenötödik születésnapjuk után történt.

Semmi nem volt már ugyanaz az után a huszonöt évvel ezelőtti sötét nap után. Az egyedüli kivételt a három nővér kapcsolata jelentette, akik a korábbinál is közelebb kerültek egymáshoz az elkövetkező időkben. Az idő, a földrajzi viszonyok, a munkahelyek és családok szétszórták őket három államban. Távol éltek egymástól, de ugyanúgy kapcsolódtak, mint egykor az anyaméhben.

– Eleget beszéltünk rólam – váltott sietve témát Angie. – Eve él úgy, mint egy bolondokházában.

– Tény és való – értett egyet Noelle, aki tudta, bármilyen hektikus is az ő karrierközpontú élete, napirendje nem olyan zsúfolt, mint amilyet Eve-nek kell kizsonglőrködnie. – Három, tizenegy évesnél fiatalabb srác. Fogalmam sincs, hogyan csinálod.

– Többnyire én sem – mondta Eve önkritikus nevetéssel. – Az otthoni tanulás nem leányálom azzal a sok tantárggyal. És természetesen nincs olyan sport, amit ne kedvelnének; olyan tevékenység, amelyben ne tűnnének ki; olyan kiskölyök, aki ne lenne a barátjuk. Á, és még nem említettem, hogy a legkisebb fiam… sziklamászó?

– Kötözd meg, és lesz egy jó napod – tréfálkozott Angie.

– Ne gondold, hogy nem fordult meg a fejemben – nevette el magát Eve. – Őszintén szólva azonban nem lehet okom panaszra. Csodálatos, lenyűgöző életem van, néha kifulladásig hajszolom magam. Ráadásul mindjárt itt a karácsony, minden kényszeres családanya rémálma.

– Amilyen a mi anyánké is lehetett. – Noelle behunyta a szemét. Keserű és édes érzések egyaránt ébredtek benne attól, hogy szóba hozta halott anyját. – Emlékeztek, már november elején nekilátott az előkészületeknek. Az a sok ajándék meg nevetséges szalagocska!

– Minél nagyobb a szalag, annál kisebb az ajándék – szellemeskedett Angie. – Anyánk ragaszkodott ahhoz, hogy az asheville-i házikót hatmilliárd égővel világítsuk ki. A karácsonyfa betöltötte a galériás nappalit. Ha történetesen nem havazott, rávette apát, hogy kölcsönözzön ki hóágyút, és így fehér karácsonyunk lehetett. Az a nő a tökéletesség megszállottja volt.

Noelle elmosolyodott, de meg kellett védenie karácsonymániás édesanyját.

– Azért akart kitenni magáért, mert a karácsony nagy nap nekünk, hármasikreknek. Talán egy kicsit bűntudatot is érzett, amiért egybeesett a születésnapunkkal.

– Mármint a ti születésnapotokkal – javította ki Eve, és kézbe vette az ír kávéját. – Én szenteste születtem, tizenegy óra ötvennyolc perckor. Ti, világ lustái, tíz perccel később érkeztetek.

Pityegett egy mobil, jelezve, hogy üzenet érkezett, és ezzel félbeszakította a beszélgetést. Eve és Angie egyszerre nyúlt a készülékéért.

– Nocsak – jegyezte meg Noelle, aki örült, hogy ezúttal nincs kéznél a saját telefonja. – Sawyer szánkózik a lépcsőkorláton, vagy összetört egy kamaszlány szíve Kaliforniában?

– Egy… egy e-mailt kaptam… – koppintott a mobiljára Eve. Ismét megérintette a kijelzőt, majd miután némán elolvasta az üzenetet, Angie-re pillantott. – Neked is küldött?

Angie-nek leesett az álla a döbbenettől, ahogy olvasott.

– Mi ez? Valami vicc akar lenni?

– Mi van? – Noelle előrehajolt, hogy rálásson a mobiljára.

– Menj, vedd elő a telefonodat. Lássuk, kaptál-e te is e-mailt Elizabeth nénitől – mondta Angie. – És hogy hiszel-e a szemednek.

– Elizabeth nénitől? – pattant fel ültéből Noelle annak a nőnek az említésére, akit ezen a kettőn kívül a legjobban szeretett a világon. – Boldog hálaadást kívánt? Amúgy hol van most? Párizsban? Dubajban? Őszintén szólva jó ideje nem hallottam róla.

És ez, jött rá a ház felé menet, elég fura volt. Szüleik halála óta Elizabeth állandóan jelen volt az életükben. Különc és kifinomult nagynénjük összeszedegette széthullott darabjaikat az ünnepnek abban az iszonyú hetében, és attól fogva átvette mellettük a gondviselő szerepét.

Anyjuk helyett anyjukként tőle telhetően azon volt, hogy segítsen nekik túljutni a tragédián, és elvégezni a gimnáziumot. Feladta ezért repülőkön száguldozó életmódját, és átköltözött Raleigh-be.

Az évek múlásával is megmaradt pótanyának, és Noelle példaképének.

Ő tanította meg mindenre, ami a függetlenséggel és a sikerrel kapcsolatos. Olyannyira, hogy művészettörténet és közgazdász szakot vett fel az egyetemen, majd nagynénje nyomdokain haladva luxusműtárgy-kereskedővé képezte magát.

Miután a nővérek elmentek egyetemre, Elizabeth néni visszaköltözött New York-i lakásába. Soha egyetlen fontos eseményt sem mulasztott el Noelle karrierjében vagy a testvérek életében. Pezsgőt bontott, amikor Noelle megkapta kezdő állását a Sotheby’snél, és minden egyes előléptetést megünnepelt az elkövetkező évtizedben.

– Hadd találjam ki – kiáltott vissza Noelle a nővéreinek, miközben a táskáját kereste a konyhában. – Valami karácsonyi kirándulásra próbál rávenni minket.

Nagynénjük karácsonyi kiruccanásai egy évvel azután kezdődtek, hogy Jackie és Jim Chambers autóbaleset áldozata lett. Azon a nyáron természetesen még Asheville-ben nyaraltak, a következő ősszel azonban Elizabeth néni kijelentette, hogy soha többé nem megy vissza a házikóba, még karácsonykor sem.

Tizenöt évi decemberi ejtőzés után a tágas hegyi lakban, amely nemzedékeken át az anyjuk családjának tulajdonában állt, megváltoztak a szokások.

Nagynénjük szülikarácsonynak titulálta ezeket a téli vakációkat, amelyekre elvitte a lányokat. Lassan valódi utazás lett ebből mindig távoli, csodás, felejthetetlen helyekre. Azt mondta, nem akarja elszomorítani a nővéreket a házikó látványával. Felnőve azonban megértették, hogy valójában ő nem képes elviselni a családi karácsonyozást a varázslatos gerendaházban drága nővére nélkül.

Ő és az ikrek anyja ugyanolyan közel álltak egymáshoz, mint Noelle, Angie és Eve. Egyszer, a ritka pezsgőbontások egyike során bevallotta, soha többé nem óhajtja betenni a lábát az asheville-i házikóba, családja régi pihenőjére.

Inkább bérbe adta. Felfogadott valakit az ingatlan karbantartására, de többé egyikük sem ment vissza oda, ahol legjobb nyaraikat és legcsodásabb karácsonyaikat töltötték el együtt.

Ami szomorú volt, de érthető. Aznap este is a házban voltak, amikor bekopogtatott hozzájuk egy rendőr, félbeszakítva az izgalmas betűjátékot, amelyet Elizabeth néni játszott a lányokkal, míg a szüleik elmentek „randizni” egyet kettesben.

Az asheville-i házikó egyaránt őrzött gyönyörű és brutális emlékeket. Elizabeth néni azon munkálkodott, hogy a fantasztikus utakkal eltörölje ezeket.

Az igazat megvallva, gondolta Noelle, miközben végre előhalászta a mobilját, nem is bánna egy karácsonyi utazást valami távoli helyre kifinomult, luxuskedvelő nagynénjével.

A karácsony egyedül… nem az igazi. A nappalait még lefoglalja a munkája, az éjszakák azonban magányosak, akárhány partiról tér is haza.

– Noelle – szólt be hozzá Eve a teraszról –, te is láttad?

– Jövök.

Kiért a házból. Nem nézte még meg az e-mailt, de máris beleszédült az örömbe, ahogy a nagynénjével esedékes izgalmas utazásra gondolt.

– Tudom, hogy ti ketten nem hagyhattok ott mindent, és valójában nekem sem kellene, de…

– Olvasd csak el – mondta Eve tőle szokatlanul kifejezéstelen hangon.

Noelle-nek ráncba szaladt a homloka, és elszorult a gyomra az aggodalomtól.

– Jól van?

– Az majd kiderül – szólalt meg Angie. – Olvasd el, és mondd, mit gondolsz.

Felkészülve egy esetleges rossz hírre, Noelle megnyitotta a levelet. Egy másodperc múltán, miután betöltődött, döbbenten meredt a színes képekkel felcicomázott küldeményre… mi is volt a felső szegélyen… egy szánkó… nem hitt a szemének.

– Csak nem üdvözlőlapokban utazik újabban? – vetette fel.

– Olvasd el! – vágta rá a másik kettő kórusban.

– Nem tudok túllépni ezen a jávorszarvason. Komolyan gondolja?

– Majd én felolvasom – mondta Angie, aki felvette a telefonját, megköszörülte a torkát, és Elizabeth néni tagolt, tanult kiejtését utánozva belekezdett a levél olvasásába:

– Drágaságaim! Annyira hiányzik nekem az én három angyalkám! Tudom, hogy az utóbbi időben nem jelentkeztem, de az életem meglepő fordulatot vett. Szeretném személyesen megosztani veletek a történteket, hogy megadjam a módját. Arra kérlek benneteket, hogy úgy mondjam, nyomatékosan, töltsük együtt a teljes decembert itt, az asheville-i házikóban, és ünnepeljünk.

– Hogy mi van? – hápogta Noelle, aki maga is olvasta az e-mail sorait. – Egy éve még ott tartottunk, hogy fontolgatja a hely eladását. Most meg azt akarja, hogy egy komplett hónapig ott rostokoljunk?

Eve bólintott.

– Olvassátok el az utolsó sort is.

Megint Angie tette meg nekik ezt a szívességet:

– Természetesen talán magatokkal hozzátok a családot is. Számítógépet is használhattok, van már wifink, szóval nem fogadok el semmiféle kifogást! December elsejétől lesz alkalmas a ház a fogadásotokra. Hely van bőven, és minden fölös kacat fent van a padláson. Szükségem lesz a segítségetekre a karácsonyi dekorációban és a faállításban, meg az egész ünnepi hóbelevancban. Millió puszi, E. néni.

Egy hosszúra nyúló pillanatig senki sem szólalt meg, a testvérek a hallottakat emésztették.

– Hú! – suttogta végül Eve. – Csak nem ufók rabolták el a karácsonygyűlölő, világutazó, száraz martinit szopogató nagynénénket? Úgy értem… – felemelte a mobilját, és az e-mailre mutatott. – Mi ez a mézeskalács szív az aláírásnál? Ki írta ezt a levelet?

– A magam részéről nem jutok szóhoz – fakadt Angie gúnyos kacajra. – Meg sem fordult a fejemben, hogy egyáltalán beteszi még a lábát a házikóba! És mindannyiunkat oda akar csődíteni egy teljes hónapra?

Noelle feltartotta a kezét.

– Álljon meg a menet! Kezdjük azzal, azt írta, hogy meglepő fordulatot vett az élete. Nem gondoljátok, hogy megbetegedett?

– Viszont nem tűnik túl elkeseredettnek.

– Csak sültbolondnak – morogta Angie.

– Ráadásul „itt”-et emleget, vagyis már ott van a házban. – Noelle tanácstalanul nézett egyik testvéréről a másikra. – Háromórányira tőlünk, a Blue Ridge Mountains hegyei között? Hogyan lehetséges ez?

– Ennél a nőnél semmi sem lehetetlen – jelentette ki Angie. – Ő a legkevésbé kiszámítható hozzátartozónk.

– De nem, amikor a karácsonyról van szó – szögezte le Noelle. – A nővére nélkül utálja az ünnepeket. Gyűlöli a megemlékezést a huszonnyolcadikai évfordulóra, és soha nem kért egyebet, mint hogy a mi születésnapunkat üljük meg, ne a karácsonyt.

Eve hátradőlt a kanapén, és lassan kifújta a levegőt.

– Nem tudom, mi van vele – mondta. – A magam részéről azonban régóta vágyom vissza a házikóba.

– Hiszen elmehetsz – jegyezte meg Angie. – Három óra alatt odaérsz kocsival. Én nem tölthetem a családom nélkül a hálaadás mellett a karácsonyt is.

– Azt írta, vigyük őket magunkkal – vetette ellen Eve. – Rengeteg ott a hely.

– Nem is tudom – mondta Noelle, aki továbbra is a bizarr meghívást emésztette. – Nem lehet, hogy vicc az egész? Fura humora van.

– Nem fog viccelődni, amikor a karácsonyról vagy a házikóról van szó – válaszolta Eve. – Hiszen annyi emlék fűződik mindkettőhöz, jók és rosszak egyaránt. Nyomós oka kell legyen, hogy odakéret minket.

Igaza volt. Nagynénjük nemhogy nem sütött el vicceket az ünnepekről, jószerével nem is emlegette őket. A karácsony mindenekelőtt az ő születésnapjukat jelentette, jó alkalmat arra, hogy elmenjenek valami bámulatos helyre. De semmiképp sem az asheville-i házikóba.

– Én elmegyek – jelentette ki Eve. – Senki nem állhatja utamat. Évek óta készülök rá, hogy elviszem oda a fiúkat, de valahányszor megkérdeztem erről Elizabeth nénit, azt felelte, hogy ki van adva.

– Tudja a fene. – Angie homlokráncolva, magába roskadva bámult a sötétbe. – Hogy a férjem és a lányom velem tartson a senki földjére, a hegyekbe, az ünnepek teljes idejére? Nagyjából annyi az esély erre, mint hogy Elizabeth néni örökbe fogadjon egy malacot.

Noelle felnevetett.

– Te csak ne adj neki ötleteket. A jelek szerint mindenre képes.

Eve vállig érő szőke haja jobbra-balra lengett, ahogy hol az egyik, hol a másik nővérére nézett.

– Nem mondhatunk csak úgy nemet neki. Ő soha nem tagadott meg tőlünk semmit. Ennyivel tartozunk neki!

Noelle behunyta a szemét.

– Mindent neki köszönhetünk – értett egyet, aztán lenézett a mobiljára. – De mi ez az egész? Miért menjünk a házikóba, és miért karácsonykor?

– Irtó fura – bólogatott Angie. – Egy kicsit talán ijesztő is. Én eléggé kíváncsi lettem. Talán meg tudnám beszélni Craiggel, hogy legalább a hónap egy részében ott legyünk.

Noelle kijózanodva kortyolgatta langyos ír kávéját.

– Egy egész hónapot kért? Mint már említettem, egyetlen szabadnapom sincs!

– Pedig szükséged lenne rá – felelte Eve. – Meglehet, Elizabeth tudja ezt. Ahogyan azt is, hogy Angie-nek is elkélne egy kis környezetváltozás, és nekem is… ki kellene szakadnom… a taposómalomból.

– Kétlem, hogy a férjem és a lányom kötélnek áll, de… megteszem, ami tőlem telik. Szeretném, ha ti is ott lennétek, csajszik – nézett egyik nővéréről a másikra. – Fontosnak és különlegesnek tűnik. Mondhatni, egészen rendkívülinek.

Noelle az utolsó szóig egyetértett vele. Ennek a nagynénjükre annyira nem jellemző gesztusnak jelentenie kell valamit, nem igaz?

– Aggódom miatta – vallotta be. – Nem mintha nem tartanánk a kapcsolatot Elizabeth nénivel, de mivel sokat utazik és roppantul elfoglalt, ritkán beszéltem vele az utóbbi időben. Ti hogy álltok ezzel, csajok?

– Csak hébe-hóba hallok felőle – mondta Angie. – És te, Eve?

– Nemrégiben küldtem neki egy SMS-t arról, hogy ti is itt lesztek velem hálaadáskor. Annyit írt vissza, hogy ez pompás, de nem kérte, hogy csatlakozhasson hozzánk – mondta Eve, és nagyot sóhajtott, mint aki döntésre jutott. – Nem tudom, hogy David ott tud-e lenni végig, de én elmegyek a fiúkkal. És ti?

– Talán – mondta Angie. – Mindenképpen jobbnak tűnik, mint a Menlo Park-i betonpadló és az elviselhetetlen hőség. – Meglátjuk, mire jutok.

Noelle-re néztek, akinek, maga sem értette, miért, elfacsarodott a szíve. Lénye egy része máris rohant volna Elizabethhez, minden észszerű meggondolás ellenére. A másik azonban… eleget kívánt tenni a határidőknek, eladni a készleteit, megkapni az előléptetést, hogy a következő karácsonyon már Londonba indulhasson. És volt a lényének olyan része is, amelyik a testvérei társaságára áhítozott New York helyett. Pedig valószínűleg ott kell majd rostokolnia egyedül, mert legjelentősebb megbízója decemberben bocsátja árverésre világklasszist képviselő gyűjteményét.

– Nem tudom – mondta, magán érezve mindkét nővére fürkésző tekintetét. Kettő abból a háromból, akiket a legjobban szeretett a világon (a harmadik Elizabeth néni volt), reménykedve leste a válaszát.

– Ugyan már, ne kéresd magad! – kapacitálta Eve. – Hiszen szeretted azt a környéket. Mindig is a boldogságod kulcsának nevezted, valahányszor útra készülődtünk.

Noelle merengve elmosolyodott.

– Boldog is voltam ott! – mondta. – Szerettem felébredni abban az emeleti hátsó szobában, nézni az udvarba tévedő őzeket.

– Vagy megsétáltatni Rascalt az erdőben – tette hozzá Eve. Szeretett boxerükre gondolva mindhárman elmosolyodtak. – Emlékeztek a patakra? Meg arra, hogyan horgásztunk apával?

– Ó, hogyne emlékeznék! – mosolyodott el megint Noelle.

– És arra emlékszel, hogyan csókolóztál Jace Fleminggel az előtt a roskatag kalyiba előtt, karácsony után egy nappal? – ugratta Angie.

– Hogy mit csináltam? – visította Noelle. – Ezt meg honnan tudod?

– Kilestünk titeket – nevetett fel Eve, és összecsapta a tenyerét Angie-vel. – Kész csoda, hogy sikerült magunkban tartanunk annyi éven át.

– Be akartuk árulni a szüleinknek, de Elizabeth néni lebeszélt minket a dologról – mondta Angie. – Aztán meg, tudod, más, fontosabb dolgok történtek azon a héten.

Noelle bólintott, majd felsóhajtott.

– Jace jóképű srác volt. Sosem búcsúztam el tőle. Csak elmentünk, miután… Hát, csak elmentünk, és kész. Soha többé nem hívtuk fel egymást, és nem beszéltünk.

– Nézzétek – kezdte Eve, és előrehajolt ültében. – Sokkal több jó emlékünk fűződik ahhoz a házikóhoz, mint rossz. Azt mondom, menjünk el mind! A nagynénénknek szüksége van ránk, és egyedül ez számít, nem?

– És ne feledkezzünk el a legfőbb okról – tette hozzá Angie. – Most lesz a negyvenedik születésnapunk.

Noelle mély sóhajjal nyugtázta, hogy… képtelen lenne nemet mondani. Nem tehette ezt meg sem a nővéreivel, sem Elizabeth nénivel. Elvégre is van laptopja, és a házban van wifi. Gyakorlatilag bárhonnan elvégezheti a munkáját. Feltéve, hogy valaki helyettesíti a Sotheby’s árverésén. Majd megosztja vele az illetéket, a főnök pedig meg fogja érteni. A család van olyan fontos.

– Rendben, elintézem – mondta.

– Igen! – Eve felpattant a kanapéról, és a másik kettőt is magával húzta. – Karácsony és születésnap egyszerre, az asheville-i házikóban!

Felkapta az asztalról csaknem teljesen kiürült kávéspoharát, és sugárzó mosollyal tósztra emelte. Bársonyos bőrén és szép szemén megcsillant a hold fénye.

– Boldog születésnapot! Éljen a házikó és a mi bolond nagynénénk! Talán idén decemberben sikerül új, boldog emlékekre szert tennünk. Ránk férne.

Noelle és Angie is felemelte a poharát. Koccintottak a váratlan fordulatra.

Ahogy összeölelkeztek, Noelle-nek még valami az eszébe jutott. Nem E.-ként írta alá a nagynénjük a fura levelét? Eddig mindig „Elizabethnek” nevezte magát. Mindig!

Igen, muszáj odamennie. Valami nagy változás van készülőben.

Második fejezet

Angie

– Egy egész hónapig? – kérdezte szinte kiáltva Craig. Egy fekete hajtincse a homlokára hullott, ahogy döbbenten hátrahőkölt. – Mármint az egész decembert? Mit is mondtál, hol? Asheville-ben?

Angie-t nem lepte meg a férje reakciója, mégis abban a pár napban, ami döntése és a Kaliforniába való visszarepülése között eltelt, bolond módra azt remélte, hogy tetszeni fog neki az ötlet. Talán várnia kellett volna egy napot, ahelyett, hogy percekkel a megérkezése után előálljon vele.

Az táplálta benne a reményt, hogy Craig rettentően kiszámíthatatlan tudott lenni. Valamikor pont ezt szerette benne.

– Ennél nagyobb ostobaságot életemben nem hallottam, Angie! – Néha pedig nagyon undok volt, ami nem volt rajta a szerethető tulajdonságai listáján. – Szóval nem, nem megyünk! – tette hozzá, arra emlékeztetve Angie-t, hogy a makacsság szintén jellemző rá.

Az a bizonyos lista egyre hosszabbra nyúlt, hiába próbálta Angie minden erejével működésben tartani ezt a házasságot.

– Egy hónap, igen, de olyan hónap, amelyet sokan a családjukkal töltenek. – Nekitámasztotta hátát a konyhasziget végtelen szürkeségének. Azon volt, hogy ne hasonlítsa össze ezt a betonból és üvegből álló dobozt Eve hívogató rusztikus konyhájával. – Én a magam részéről szeretnék családi körben időzni, és Elizabeth néni meghívott bennünket.

Craig visszafordult a bárszekrénytől, ahol most töltött magának egy skót whiskyt jéggel, miközben még egy pohár vízzel sem kínálta meg a feleségét, és vállat vont.

– Nos, ha a te Lizzie nénikéd mindannyiunkat Párizsba vagy Londonba készül röpíteni, nem bánom, beszélhetünk a dologról.

Angie megfeszült a felhorgadó dühtől.

– Először is, senki nem hívhatja másként, csakis Elizabethnek. Különben szóba sem áll veled. Másodszor, a meghívás konkrét és félreérhetetlen: Asheville-be szól, karácsonyra.

Craig nagyot kortyolt az italából, s a pohár karimája mögül fürkészte a feleségét.

– Ha jól emlékszem, ez a nagynéni vitt el téged meg a nővéreidet más karácsonyokon Bora Borára, Hawaiira és Japánba, pont azért, hogy elkerüljétek azt a házat és az ünnepeket. Biztos vagy benne, hogy nem szórakozik veled?

Angie vállat vont.

– Azt írta, közölni akar valamit. Tényleg úgy gondolom, fontos, hogy mi is ott legyünk.

– Mi? – Craig összeszűkült szemmel nézett rá, olyan bántóan és gonoszan, hogy Angie alig ismert rá a férfira, aki könnyeit törölgetve várta az oltár előtt, miközben feléje lépkedett egybekelésük napján… Most egészen más ember volt.

Amióta a mostani állásába került négy évvel ezelőtt, megváltozott. Lassan, alattomban következett be ez a változás, a Szilícium-völgy áldatlan hatása valakire, aki évekig Atlantában élt. Az utóbbi időben azonban felerősödtek az átalakulására utaló jelek. Angie néha rá sem ismert az elmúlt évben. Többet ivott, állandóan méregbe jött, és véget nem érő kifogásokat talált, hogy akárhol legyen, csak otthon nem.

Rendbe lehet ezt hozni? Édes istenem, nagyon remélte. De minden vele kapcsolatos gondolatába kétely keveredett, hiába is vonakodott elismerni.

– Igen, mi – mondta halkan. – Egy ilyen kiruccanás csodát tehetne velünk, Craig! Túrázhatnánk, tábortüzet rakhatnánk, és ha hó is lenne, hát…

– Nem óhajtok karácsonykor táborozni, Angie! – mondta Craig gúnyos hangon. Hát ennyire gyűlöli őt?

– Tudom, őrültségnek hangzik, Craig, de…

– Őrültségnek hangzik? Látszik, hogy fogalmad sincs semmiről. A marketingosztály igazgatóhelyettese vagyok az Atlas Technologiesnál!

Hosszan elnyújtva, akkora nyomatékkal nevezte meg a beosztását, mintha királyi származását jelentené be.

– Pontosan tudom, mi a munkád, Craig – hördült fel Angie. – Noelle-nek is fontos, embert próbáló feladatai vannak, mégis eljön, és amíg ott lesz, távolról dolgozik. Talán te is megpróbálkozhatnál valami hasonlóval.

Craig elfordult, ő pedig valahogyan… kifacsartnak érezte magát. Mostanra ismerős érzés volt. Férje haragja, ridegsége, jéghideg válla minden erőt, életörömöt és lelkesedést kiszívott a lelkéből.

Naponta megesett ez vele, és Angie kezdett hozzászokni, hogy mindig visszafogja magát, és halk, megadó, lagymatag béketűrést költöztessen a korábbi vibráló lendület helyébe, ami már nem vált ki dühöt Craigből.

Hanem most, hogy megmerítkezett a szeretetben és jókedvben, és önmaga lehetett nővérei társaságában, mélyen sértette, hogy el kell rejtenie valódi igényeit a tulajdon házastársa elől.

A hálaadás Charlotte-ban olyan volt, mint egy ködös lázálom. Most, hogy itt volt, ebben a gargantuai üvegkalitkában, úgy érezte, hogy háromezer mérföldre hagyta szellemének minden elevenségét.

– Őszintén szólva már maga a tény, hogy elvárod, valami erdei vityillóban dolgozzam az isten háta mögött, parasztok között, mélyen sértő. – Craig lehúzta az italt, és feltartotta a kezét. – Zárjuk is le!

Ó, igen, barátom, zárjuk le.

Angie nagyot nyelt, mert gombócot érzett a torkában. Sajnálta már, hogy nem volt őszintébb Eve-vel és Noelle-lel. Talán tanácsot tudtak volna adni, miként menthetné meg összeomlani készülő házasságát. De egyszerűen nem akarta beismerni a kudarcát a boldog párkapcsolatban élő Eve és a kimagaslóan sikeres, független Noelle előtt.

Nem mondhatja csak úgy ki, hogy itt a vége, fuss el véle.

– Várj! – kinyúlt, hogy elkapja Craig karját, aki indult volna kifelé a konyhából. – Kérlek! Hiányoztál!

A férfi tétován megállt, és aprót biccentett.

– Te is hiányoztál.

Angie végigsimította a karját, megfogta a kezét, és a szívére vonta.

– Aggódom miattunk! – suttogta. A férfi az arcát fürkészte. Hallgatott, noha látszott rajta, hogy lenne mit mondania. – Kérlek, nem próbálnánk megtalálni a módját, hogy működjön valamiként?

Craig dermedten állt ott, egy tapodtat sem moccant. Most nem olvadt fel úgy az érintésére, mint szokott.