A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Tahereh Mafi: Unravel Me

HarperCollins Children’s Books, New York

Fordította: Bozai Ágota

Könyvterv: Kühne Andrea

Copyright ©2013 by Tahereh Mafi

Hungarian translation © Bozai Ágota, 2015

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2015

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A GABO Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Anyának. Nem ismerek nála jobb embert.

Egy

A világ ma talán a napos oldalát mutatja.

A nagy sárga gömb a felhők közé kúszik, sugarai élénksárgára mázolják az eget. Világoskék az ég, hideg reményekkel, hamis ígéretekkel teli, hogy nem puszta ábránd a sok dédelgetett emlék, vannak még valódi családok, kiadós reggelik, juharfasziruppal bőven meglocsolt palacsintahalom porcelántányéron… egy olyan világ, amely megszűnt létezni.

Vagy mégsem.

Lehet, hogy nem is süt a nap, lehet, hogy ma is sötét van, esik az eső és olyan élesen fütyül a szél, hogy a férfiak ökölbe szorított kezén sajgó vörösre fújja a bőrt. Talán havazik, talán eső esik, nem tudom, talán fagy van, jégeső, a hurrikánból egyszer csak tornádótölcsér alakul ki és meghasad a föld, hogy elkövetett hibáinknak legyen elég helye.

Fogalmam sem lehetett.

Már nincs ablakom. Nem látok ki. Tizenöt méterrel a föld alatt vagyok, egy edzőteremben, ami az utóbbi időben az otthonom lett. Minden nap ezt a négy falat bámulom, és győzködöm magam, hogy nem vagyok fogoly, nem vagyok fogoly, nem vagyok fogoly, de néha a régi félelmek végigborzongnak bőrömön, és mintha nem tudnék elszabadulni a torkomat szorongató klausztrofóbiától.

Nagyon sok ígéretet tettem, amikor ide érkeztem.

Már nem vagyok olyan biztos az ígéreteimben. Kétségeim vannak és aggódom. Elmém áruló, mert minden reggel úgy ébredek, hogy tekintetem cikázva pásztázza környezetemet, tenyerem izzad, és ideges vihogás feszíti mellkasomat egyre nagyobb erővel, azzal fenyegetve, hogy kirobban belőlem, és a nyomás egyre erősödik, és erősödik, és tovább erősödik.

Nem olyan itt az élet, amilyennek gondoltam.

Új világom bronzba van metszve, ezüsttel van lezárva, acél- és kőszagban fuldoklik. Jeges a levegő, a padlóburkolat narancsszínű, a világítótestek és kapcsolók csipognak, neonfénnyel villódznak. Sokan vannak itt, sok emberi test, nagy a nyüzsgés, a termeket suttogások, kiáltások, dobbanó lábak, megfontolt léptek zaja tölti ki. Ha jobban odafigyelek, hallom, ahogy az elmékben cikáznak a gondolatok, látom, ahogy homlokok ráncolódnak, ujjak koppannak tűnődőn állakra, ajkak csücsörítenek, szemöldökök húzódnak össze. Gondolatok közlekednek rejtett zugokban, minden nyelv hegyén ötletek ülnek, a szemzugok összehúzódnak, annyira koncentrál mindenki, gondosan terveznek, és erre a tervezésre nekem kíváncsinak kéne lennem.

De semmi sem megy, teljesen összetörtem.

Erőt kéne gyűjtenem, az energiámra kéne támaszkodnom, mondta Castle. Tehetségünk az energia különböző megnyilvánulásaiban mutatkozik meg. Anyag nem keletkezett és nem semmisült meg, mondta nekem, és ahogy világunk változott, az energia is változott benne. A mi képességeink a világegyetemből valók, más anyagból, más energiából. Nem vagyunk abnormálisak. Földünk manipulációjának elkerülhetetlen következményei vagyunk. A mi energiánk valahonnan származik, mondta. És ez a valahol a minket körülvevő káoszban van.

Ennek így van értelme. Lehet benne valami. Emlékszem, milyen volt a világ, amikor elhagytam.

Emlékszem a haragos égre, a gyors napnyugtákra. Emlékszem a repedezett földre, a tüskés bokrokra, az egykori zöldre, ami már nagyon közel állt a sötétebb barna árnyalatokhoz. Eszembe jut a víz, amiből nem ihatunk, a madarak, amelyek nem repülnek, és hogy az emberi civilizáció a feldúlt Földön már csak néhány telepen maradt fenn.

A bolygó törött csont, amely nem forrt össze rendesen, mintha száz darabra hullt kristályt ragasztottak volna össze. Szétszórattunk és újra közösségekbe rendeződtünk. Minden egyes nap azt mondogatták nekünk, hogy tegyünk úgy, mintha úgy működnénk együtt, ahogyan régen. De ez hazugság, minden hazugság, minden személy, dolog és gondolat hazugság.

Én nem működök rendesen.

Én nem vagyok más, csak egy katasztrófa következménye.

Két hét kínlódás az út mellett elhagyatva, már el is felejtve. Két hete vagyok itt, és két hete mintha tojáshéj ágyon feküdnék, folyton azon gondolkodom, mikor fog eltörni valami, mikor következik be az, hogy én leszek az első, aki összetör, tönkretesz valamit, és mikor esik szét ez az egész. Két hete boldogabbnak, egészségesebbnek kéne lennem, jobban kéne aludnom, kipihennem magam ezen a biztonságos helyen. De nem. Azon aggódom, mi történik, amikor ha nem felelek meg, ha nem jövök rá, hogyan lehet megfelelően felkészülni, hogyan kell jól gyakorolni, ha valakinek akarattal véletlenül sérülést okozok.

Véres háborúra készülünk.

Erre gyakorlatozok. Felkészülünk, hogy legyőzzük Warnert és az embereit. Csatánként. Egyszerre egy csatát vívunk és győzünk. Megmutatjuk világunk polgárainak, hogy van még remény, hogy nem kell elfogadniuk a Regeneráció követeléseit, nem kell egy olyan rezsim rabszolgáivá lenniük, amely semmit nem akar jobban, mint hatalmi céljaira kihasználni őket. Beleegyeztem, hogy harcolok. Harcos leszek. Meggyőződésem ellenére felhasználom erőmet. De a gondolat, hogy megérintek valakit, egy világnyi emléket, érzést idéz fel, olyan erőimpulzust, amit csak akkor érzek, amikor az érintésemre nem immúnis bőrt érintek. Ez a legyőzhetetlenség hirtelen, mámoros érzése, gyötrelmes eufória, a hév hulláma, amely bőröm minden pórusába beivódik. Nem tudom, milyen hatással lesz ez rám. Nem tudom, bízhatok-e magamban, képes vagyok-e örülni más fájdalmának.

Csak azt tudom, hogy Warner utolsó szavai a mellkasomba égtek, és képtelen vagyok felköhögni a torkom mélyén rekedt hideg igazságot.

Adamnek fogalma sincs arról, hogy Warner megérinthet engem. Immúnis rám.

Senki sem tudja.

Warnernek halottnak kéne lennie. Warnernek halottnak kéne lennie, mert le kellett volna lőnöm, de senki sem feltételezte rólam, hogy tudnom kéne, hogyan kell fegyverrel bánni, ezért azt hiszem, most engem keres.

Harcolni jött.

Miattam. Értem.

Kettő

Hangos kopogás, majd rögtön kivágódik az ajtó.

– Ó, Ms. Ferrars. Nem tudom, mit remél elérni azzal, hogy a sarokban húzza meg magát – szól Castle. Könnyed vigyora előtte táncol be a helyiségbe.

Igyekszem rávenni magam, hogy Castle szemébe nézzek, de képtelen vagyok rá. Csak valami szabadkozásfélét mormogok és a nyomorúságos hangot figyelem, ahogy szavaim szétterjednek a négy fal között. Érzem, hogy remegő ujjaim megfeszülnek a padlóra terített egyik vastag matracon, fekhelyemen, és arra gondolok, hogy amióta itt vagyok, semmit sem értem el. Nagyon rossz érzés csalódást okozni valakinek, aki azon kevesek közé tartozik, akik kedvesek voltak hozzám.

Castle közvetlenül előttem áll, megvárja, amíg végre felnézek.

– Nem kell szabadkoznia – mondja. Nyílt tekintete, tiszta barna szeme és barátságos mosolya könnyen feledteti, hogy ő az Omega Pont vezetője. Az egész földalatti mozgalom vezetője, amelynek célja a Regeneráció elleni harc. Hangja kedves, és ettől szinte még rosszabb az egész. Néha azt kívánom, bárcsak üvöltözne velem. – De meg kell tanulnia, hogyan tartsa kordában az energiáját, Ms. Ferrars.

Csend.

Lépések.

Kezét a téglahalomra helyezi, amit meg kellett volna semmisítenem. Úgy tesz, mintha nem venné észre a vörös karikákat a szemem körül, sem a fémcsöveket, amiket szanaszét szórtam a helyiségben. Pillantása gondosan kerüli a félretett széles deszkákon látható elkent vérfoltokat, nem kérdezi, miért van olyan szorosan ökölbe szorítva a kezem, és megint megsérültem-e. Felém biccent, de közvetlenül mögém néz, nem a szemembe és lágyabb hangon szólal meg:

– Tudom, hogy ez nehéz magának. De tanulnia kell. Muszáj. Az élete függ tőle.

Zavaromban nyeldeklek, olyan erősen, hogy hallom a hangot, visszhangzik a közöttünk húzódó térben. Bólintok, a falnak dőlök, jólesik a hideg felület és a téglaél okozta, gerincembe hatoló fájdalom. Térdemet a mellkasomhoz húzom, érzem, hogy lábam besüllyed a padlót borító védőmatracokba. Annyira fojtogat a sírás, hogy attól tartok, bármelyik pillanatban önkéntelenül felüvölthetek.

– Egyszerűen nem tudom, hogyan… – felelem végre. – Nem tudok erről semmit. Azt sem tudom, mit kéne tennem. – A mennyezetet bámulom és pislogok, pislogok, csak pislogok. Szemem fénylik, könnybe lábadt. – Nem tudom, hogyan kell ezt akarattal előidézni.

– Akkor gondolkodnia kell – jelenti ki Castle rendíthetetlenül. Felvesz egy ledobott csövet. Tenyerén egyensúlyozza, méregeti. – Kapcsolatot kell találnia a történtekben. Meg kell találnia, mi a közös elem. Amikor áttörte Warner kínzókamrájának betonfalát… amikor átütötte az acélajtót, hogy megmentse Mr. Kentet… akkor mi történt? Miért van az, hogy abban a két esetben ilyen rendkívüli módon tudott reagálni? – Leül a közelemben. Felém nyújtja a csövet. – Ki kell elemeznie a képességeit, Ms. Ferrars. Koncentrálnia kell.

Koncentrálni.

Egyetlen szó, de elég… ennyi is elég, hogy rosszul legyek tőle. Úgy tűnik, mindenki azt akarja, hogy koncentráljak. Előbb Warner, most pedig Castle kéri tőlem ugyanezt.

De sosem voltam képes utasításra tenni.

Castle mély, szomorú sóhaja ránt vissza a jelenbe. Talpra áll. Lesimítja tengerészkék zakóját (mintha ez az egy zakója lenne), és megpillantom a hátára hímzett ezüst ómega-jelet. Lazán megérinti a haját, melyet mindig a nyakszirtjénél egy sima csomóval fog össze.

– Ellenáll saját magának – állapítja meg, bár hangja nagyon visszafogott és udvarias. – Talán egy ideig, a változatosság kedvéért valaki mással kéne dolgoznia. Talán egy partner segíthet, hogy rendezze a dolgokat… felfedezze az összefüggést a két esemény között.

A vállam megmerevedik – ezzel meglepett.

– Mintha azt mondta volna, egyedül kell dolgoznom.

Felém néz, de nem rám. Megvakar egy pontot a füle mögött, a másik kezét zsebre teszi.

– Ami azt illeti, nem akartam, hogy egyedül dolgozzon. De senki sem jelentkezett önként a feladatra.

Egy, aztán kettő, majd tizenöt kő esik gyomrom üregébe. Több megreked a légcsövemben. Nem tudom, miért akadt el a lélegzetem, miért okozott ez olyan döbbenetet. Nem kéne meglepődnöm. Nem mindenki Adam.

Nem mindenki van biztonságban tőlem, ahogy Adam. Rajta kívül senki nem érintett engem úgy, hogy élvezte, élvezhette. Senki, kivéve Warner. Ám Adam legjobb szándéka ellenére sem edzhet velem. Más dolgok kötik le.

Olyan dolgok, amikről senki még csak említés szintéjén sem akar beszélni velem.

Castle reményteljes tekintettel néz rám, és ez a tekintet azt mutatja, hogy fogalma sincs róla: az új világ, amit felajánlott nekem, sokkal rosszabb. Azért rosszabb, mert bármennyire is tisztában vagyok az igazsággal, azért még fáj. Nagyon fáj, ha eszembe jut, hogy bár kényelmes buborékban élhetek Adammel, a világ még mindig fenyegetésnek, veszélyforrásnak tart. Szörnyeteg vagyok. Irtózat és gyűlölet tárgya.

Warnernek igaza volt. Úgy látszik, akárhová megyek, ez elől nem menekülhetek.

– Mi változott? – kérdem. – Ki lett hajlandó gyakorolni velem? – Elhallgatok. – Ön?

Castle mosolyog.

Olyan mosoly ez, amitől a megalázottság pirul a nyakamon és gerincen szúrja büszkeségemet. Ellent kell állnom a késztetésnek, hogy kirohanjak az ajtón.

Kérem, kérem, kérem, ne sajnáljon engem, ezt akarom mondani.

– Bárcsak lenne rá időm! – szól Castle. – De Kenji végre szabad, át tudtuk szervezni a programját… és azt mondta, szívesen gyakorolna önnel. – Pillanatnyi tétovázás után hozzáteszi: – Illetve csak akkor, ha nincs kifogása ellene.

Kenji.

Legszívesebben hangosan felnevetnék. Kenji lenne az egyetlen, aki hajlandó kockáztatni, hogy velem gyakoroljon? Egyszer sérülést okoztam neki. Véletlenül. De ő meg én nem töltöttünk sok időt együtt azóta, hogy először vezette expedíciónkat az Omega Pontra. Olyan volt, mintha csak küldetést teljesítene, amint végzett, visszament, folytatta az életét. Úgy tűnik, Kenji fontos ember itt. Millió dolga van. Mindenfélét szabályozni, meghatározni, elrendezni. Az emberek minden jel szerint szeretik, sőt tisztelik.

Nem tudom, vajon ismerik-e azt az oldalát is, amit én láttam: az ellenszenves, kiállhatatlan, mocskos szájú Kenjit, akivel először találkoztam.

– Persze – felelem Castle-nek, ezzel kísérletet téve, hogy amióta belépett, először üssek meg udvarias, kellemes hangot. – Remekül hangzik.

Castle feláll. Szeme felcsillan, örül.

– Tökéletes. Intézkedem, hogy holnap reggelinél találkozzanak. Együtt reggelizhetnek, majd kezdhetik a munkát.

– Ó, de én általában…

– Tudom – vág a szavamba Castle. Mosolya keskeny vonal csupán, homlokán aggodalmas ráncok mélyülnek. – Tudom, hogy Mr. Kent társaságában szeret reggelizni. Tudom. De alig töltött időt másokkal, Ms. Ferrars, és ha itt lesz velünk, el kell kezdenie bízni bennünk. Omega Pont lakói nagyon közel állnak Kenjihez. Kenji garanciát jelenthet az ön számára. Ha mindenki látja, hogy együtt vannak, kevésbé érzik megfélemlítőnek az ön jelenlétét. Ez segít önnek beilleszkedni.

Arcomon hőség terjed, mint forró olaj. Összerezzenek, érzem, hogy ujjaim megrándulnak, helyet keresek, hova nézzek, próbálok úgy tenni, mintha nem érezném a mellkasomat szorító feszültséget. Feszengek, torkom háromszor rándul össze, mielőtt válaszolni tudnék.

– A többie… a többiek félnek tőlem – hebegem súgva, és hangom elhal. – Én nem… én nem akartam zavarni senkit. Nem akartam az útjukba állni…

Castle hosszan, hangosan felsóhajt. Az állát vakargatja.

– Csak azért… csak azért félnek öntől, mert nem ismerik. Ha egy kicsit jobban próbálkozna… ha a legkisebb igyekezetet mutatná, hogy mindenkit megismerjen… – elhallgat, elkomorul. – Ms. Ferrars, már két hete itt van és alig beszélt a szobatársaival.

– De ez nem… szerintem nagyszerű emberek…

– Ennek ellenére úgy tesz, mintha tudomást sem venne róluk. Semennyi időt nem tölt velük. Miért?

Mert még sosem volt barátnőm. Mert félek, hogy valami rosszat teszek, és a végén meggyűlölnek, mint minden lány, akit eddig ismertem. És nagyon kedvelem őket, ezért sokkal nehezebb lesz elviselni az elkerülhetetlent, hogy elutasítanak, kiközösítenek.

Nem szólalok meg.

Castle a fejét ingatja.

– Olyan jól helyt állt az első napon, amikor megérkezett. Brendanhez szinte barátságos volt. Nem tudom, mi történt – folytatja Castle. – Azt hittem, zökkenőmentesen sikerül beilleszkednie, és jól érzi magát itt.

Brendan. A kis, platinaszőke hajú fiú, akinek elektromosság folyik az ereiben. Emlékszem rá. Kedves volt hozzám.

– Kedvelem Brendant – szólok döbbenten. – Ő is haragszik rám?

– Haragszik? – Castle a fejét ingatja, hangosan felnevet. Kérdésemre nem válaszol. – Nem értem, Ms. Ferrars. Próbáltam türelmes lenni önnel, próbáltam időt adni önnek, de be kell vallanom, eléggé furcsának találom. Annyira más volt, amikor ide érkezett… akkor nagyon örült, hogy itt lehet. De kevesebb mint egy hét alatt teljesen magába zárkózott. Senkire sem néz, amikor a folyosókon jár. Mi lett a beszélgetésekből? A barátságból?

Igen.

Egy nap kellett, hogy elhelyezkedjek a nekem kijelölt helyen. Egy nap, hogy körülnézzek. Egy nap, hogy örüljek a másfajta életnek. És egy nap kellett ahhoz, hogy mindenki megtudja, ki vagyok és mit tettem.

Castle nem mond semmit az anyákról, akik meglátnak a folyosón és félrerántják előlem a gyerekeiket. Nem említi az ellenséges pillantásokat, és a barátságtalan szavakat, amelyeket ide érkezésem óta el kellett tűrnöm. Semmit nem mond a gyerekekről, akiket figyelmeztettek, hogy tartsák tőlem távol magukat, és arról a néhány öregről, akik túlságosan is figyelnek. Csak elképzelni tudom, mit hallottak rólam, honnan erednek a történetek.

Juliette.

A halálos érintésű lány, aki kiszívja az erőt és energiát a melegvérű emberi lényekből, addig gyötri áldozatait, míg azok ernyedt, bénult tetemként terülnek el a földön. Egy lány, aki élete nagy részét kórházakban és javítóintézetekben, fiatalkorúak börtöneiben töltötte, egy lány, akit a saját szülei is kitagadtak, akit hivatalosan elmebetegnek diagnosztizáltak és arra ítéltek, hogy olyan elmegyógyintézetekben éljen, ahol a patkányok is félnek élni.

Egy lány.

Olyan hataloméhes, hogy megölt egy kisgyereket. Megkínzott egy tipegő kicsit. Érintésétől egy felnőtt férfi kínok között rogyott térdre. Annyi jó érzés sincs benne, hogy végezzen magával.

Ezek az állítások mind igazak. Egyik sem hazugság.

Castle-re nézek, arcom pírban ég, ajkamon kimondatlan hangok, tekintetem nem hajlandó felfedni a titkokat.

Felsóhajt.

Már majdnem mond valamit. Beszélni próbál, de tekintete arcomat fürkészi, és attól, amit lát, valahogy meggondolja magát. Csak bólint, mélyet sóhajt, megérinti az óráját és azt mondja:

– Három óra a lámpaoltásig.

Azzal megfordul, kifelé indul.

Az ajtóban megtorpan.

– Ms. Ferrars – szólal meg hirtelen, hangja nyugodt, kedves. Nem fordul meg. – Ön döntött úgy, hogy velünk marad, velünk harcol, az Omega Pont tagja lesz. – Pillanatnyi csend. – Szükségünk lesz a segítségére. És attól tartok, hamarosan elfogy az időnk.

Nézem, ahogy elmegy.

Hallgatom távolodó lépteit, szavai mellettem visszhangzanak. Fejemet hátrahajtom a falhoz. Behunyom szememet, nem akarom látni a mennyezetet. Hallom a hangját, komoly, egyenletes, a fülemben cseng.

Hamarosan elfogy az időnk. Ezt mondta.

Mintha az idő olyasmi lenne, ami elfogyhat, mintha tálkába mérnék, és a kezünkbe adnák, amikor megszületünk, és ha túl sokat vagy túl gyorsan eszünk belőle, vagy vízbe ugrás előtt fogyasztjuk, akkor az időnk elveszik, elpocsékolódik, elhasználódik.

Ám az idő messze túl van azon, amit értelmünk felfoghat. Az idő végtelen, az idő rajtunk kívül létező, nem fogyhat el, nem veszíthetjük el, nem állíthatjuk meg. Velünk vagy nélkülünk, az idő halad.

Bőven van időnk… ezt kellett volna Castle-nek mondania. Annyi időnk van, amennyit csak akarunk… ezt kellett volna mondania nekem. De nem ezt mondta, mert azt értette az alatt, amit mondott, hogy tik-tak, az időnk változik. Rohan az idő egy teljesen más irányba, fejest ugrik valami másba és

tik

tak

tik

tik

tik

már majdnem

eljött

a háború ideje.

Három

Mozdulnom sem kéne, meg tudnám érinteni.

Szeme sötétkék. Haja sötétbarna. Inge a megfelelő helyeken feszül, ajka felfelé rándul, elmozdítja a kapcsolót, amely tüzet gyújt szívemben és szusszanásnyi időm sincs, a következő pillanatban már a karjában vagyok.

Adam.

– Szia – súgja egyenesen a nyakamba.

Igyekszem fegyelmezni magam, nehogy megremegjek, ahogy a vér felgyorsul ereimben, elpirulok, és egy pillanatra, csak erre az egy pillanatra elengedem magam, és hagyom, hogy ő tartsa össze testemet.

– Szia – mosolygok rá, és beszívom teste illatát.

Nagyon jó. Nagyon-nagyon jó.

Alig lehetünk kettesben. Adam szállása Kenji szobájában van, öccse, James ugyanott lakik. Az én szobatársaim a gyógyító ikrek. Kevesebb mint húsz percünk lehet, amíg a lányok visszatérnek ebbe a szobába, és igyekszem a lehető legjobban kihasználni ezt a ritka lehetőséget.

A szemem lecsukódik.

Adam karja a derekam köré fonódik, közelebb von magához, és olyan végtelen ez a gyönyör, hogy alig tudok uralkodni a testemen, hogy ne remegjen. Bőröm oly sok éve vágyott érintésre, gyengédségre, emberi kapcsolatra… nem is tudom, hogyan csillapítsam le magam. Éhező gyerek vagyok, aki a gyomrát akarja megtölteni végre, érzékeim mohón isszák ezeket a pillanatokat, igyekszem magamba zárni az élményt, mintha reggel arra ébredhetnék, hogy még mindig hamut söprök mostohaanyámnál.

De ekkor Adam ajka homlokomra simul, aggodalmaim jelmezt öltenek és egy időre úgy tesznek, mintha nem is lennének aggodalmak, másnak tettetik magukat.

– Hogy vagy? – kérdem, és hangom megremeg, bár még csak egy pillanat telt el azóta, hogy megölelt, de nem tudom rászánni magam, hogy elhúzódjak tőle. Nem is akarom elengedni soha. Soha. Azt akarom, hogy örökre így maradjunk.

Nevetés rázza testét, lágy, mély, elnéző nevetés. De nem válaszol a kérdésemre és tudom, hogy nem is fog.

Nagyon sokszor próbáltunk elosonni, hogy együtt lehessünk, de mindig elkaptak és megróttak minket gondatlanságunkért. Lámpaoltás után nem szabad elhagynunk a szobánkat. Amint a türelmi idő – a hirtelen érkezésünk miatti engedékenységi időszak – letelt, Adamre és rám nézve éppúgy kötelező a szabályok betartása, mint bárki másra. És nagyon sok betartandó szabály van.

Ezek a biztonsági szabályok (mindenütt kamerák, minden sarkon, minden folyosón) arra szolgálnak, hogy támadás esetén felkészültek legyünk. Éjszakánként őrjáratozunk, minden gyanús neszre, tevékenységre, a renden kívüliség nyomaira felfigyelünk. Castle és csapata éberen őrzik az Omega Pontot, és a legkisebb kockázatot sem hajlandók vállalni, ha tilosban járók túl közel kerülnek ehhez a rejtekhelyhez. Mindenkinek kötelessége mindent megtenni, ami szükséges, hogy távol tartsuk őket.

Castle szerint ennek az éberségnek köszönhető, hogy ilyen sokáig nem fedezték fel hollétüket, és ha teljesen őszinte akarok lenni magamhoz, el kell ismernem, teljesen ésszerű ez a szigor. Ám éppen ez a szigor az, ami távol tart minket, ezért nem tölthetek több időt Adammel. Csak étkezésekkor látjuk egymást, amikor sokan vesznek körül minket, ezen kívül minden szabadidőmet az edzőteremben töltöm, ahol elvárják tőlem, hogy tanuljam meg hasznosítani az energiámat. Adamnek ez ugyanúgy nem tetszik, ahogy nekem.

Megérintem az arcát.

Gyors, mély levegőt vesz. Felém fordul. Túl sokat mond a pillantásával, olyan sokat, hogy el kell fordítanom a tekintetemet róla, mert túl erősen, túl sürgetőn érzem. Bőröm hiperérzékeny, végre élettől bizsereg, olyan intenzív érzések tolulnak benne, hogy az szinte illetlenségnek számít.

Titkolni sem tudom.

Látja, hogy milyen hatással van rám, mi történik velem, amikor ujjai lágyan a bőrömön siklanak, amikor ajka túl közel kerül arcomhoz, amikor testének melege arra kényszerít, hogy önkéntelenül lehunyjam szemem, és kezem-lábam remeg és térdem megbicsaklik. Látom, milyen hatással van rá, hogy pontosan tudja, milyen hatása van rám. Néha kínoz, mosolyog, amikor túl lassan közeledik hozzám, élvezi, hogy szívem hevesen ver, és hogy légzésem felszínessé válik, kapkodom a levegőt, hiába próbálok egyenletesen lélegezni, ahogy ezerszer pislogok, mielőtt végre összezárul a távolság közöttünk és megcsókol. Képtelen vagyok ránézni anélkül, hogy ne éljem át újra minden együtt töltött pillanatunkat, ajkának, érintésének, illatának, bőrének minden emlékét. Ez túl sok nekem. Nem is gondoltam volna, mennyi gyönyörűséges érzés van ebben, sosem éreztem ilyet, sosem volt lehetőségem erre korábban.

Néha attól félek, hogy ebbe belehalok.

Kibontakozom az öleléséből, melegem van és fázom, alig állok a lábamon és remélem, hogy képes leszek uralkodni magamon, remélem, elfelejti, milyen ellenállhatatlan hatással van rám, és tudom, hogy kell egy kis idő, amíg összeszedem magam. Tántorgón lépek hátra, arcomat a kezembe temetem, igyekszem valami másra gondolni, arra, hogy mit mondjak neki, de minden remeg körülöttem és azt veszem észre, hogy engem néz, és úgy tűnik, mintha keresztben beszippantana.

Nem, ez az a szó, mintha ezt hallanám, mintha ezt súgná.

Ezután csak arra emlékszem, hogy ölelésébe simulok, hogy milyen vágyódó hangon leheli nevemet, és meg sem próbálom csillapítani testem remegését, és olyan forró a bőre, és már azt sem tudom, hol vagyok.

Jobb keze felfelé csúszik a gerincem mentén, a cipzárt húzza le, ami overallomat zárja, és már a derekam ívéig nyitva van, de nem bánom. Tizenhét évet kell bepótolnom és mindent érezni akarok. Nem akarok várni és kockáztatni a „kitudja” és a „mivanakkor, ha” dolgokat és a nagy megbánásokat. Érezni akarom egészen, mert mi van akkor, ha arra ébredek, hogy ez a jelenség eltűnt, lejárt az érvényessége és vele együtt az esélyem is, ahogy jött, és nem is tér vissza soha többé. Hogy ez a kéz soha többé nem érzi ezt a melegséget.

Nem tudom.

Nem fogom.

Észre sem veszem, hogy szorosan simulok hozzá, csak amikor testének kontúrjait megérzem ruhája vékony anyaga alatt. Kezem felcsúszik inge alatt, hallom elakadó lélegzetét, érzem, hogy erős inai megfeszülnek, és felnézve látom, hogy a szeme csukva van, arcán fájdalomhoz hasonló érzést látok, és ujjai hirtelen sürgetőn a hajamba simulnak, ajka nagyon közel van. Közelebb hajol. A gravitáció megszűnik, a lábam nem éri a földet, és lebegek, repülök, semmi sem horgonyoz le, csak a tüdőmben tomboló hurrikán, és a szív, ami egy kicsit túl gyorsan dobog.

Ajkunk összeér, úgy érzem, mindjárt széthasadok. Úgy csókol, mintha elveszített és megtalált volna, mintha elsodródnék tőle, de ő soha nem lenne hajlandó elengedni engem. Sikítani akarok, összeesnék, és nem akarok meghalni, míg meg nem tudom, milyen ezzel a csókkal élni, ezzel a szívvel, ezzel a puha robbanással, amelytől úgy érzem, mintha a napból ittam volna egy kortyot.

Ez.

Ebbe minden porcikám belesajog.

Elhúzódik, zihál, keze ruhám puha anyaga alá csusszan, és olyan forró, bőre úgy éget… azt hiszem, ezt már mondtam, de nem emlékszem, és annyira elvarázsoltan zaklatott vagyok, hogy amikor beszél, nem értem, amit mond.

De mond valamit.

Mély, fátyolos hangon kimondott szavak hatolnak fülembe, de csak érthetetlen hangokat hallok, mássalhangzók és magánhangzók sorozatát és töredékes szótagokat. Szívverése áttör mellkasán, és az én szívem dobogásával elegyedik. Ujjai titkos üzeneteket írnak testemre. Keze lecsusszan a combom belsején, megkerüli a térdemet és húzódik egyre feljebb, és arra gondolok, vajon lehetséges-e elájulni és eszméletemnél maradni egyszerre, és fogadni mernék, hogy ilyen érzés, amikor az ember hiperventillál, nem kap levegőt. Ekkor hátraránt mindkettőnket. Háta a falhoz csapódik. Erősen markolja a csípőmet. Szorosan magához von.

Eláll a lélegzetem.

Ajka a nyakamon. Szempillája csiklandozza az állam alatti puha bőrt és… mond valamit, ami mintha a nevem lenne, végigcsókolja kulcscsontomat, vállam ívét, ajka és keze testem domborulatait és völgyeit kutatják, mellkasa zihál, aztán egyszer csak abbahagyja, és azt mondja: Szent isten, de jó érzés vagy!

Szívem repes, a Holdig reppen nélkülem.

Nagyon szeretem, amikor ilyesmit mond nekem. Nagyon szeretem, amikor azt mondja, jó érzés megérinteni engem, mert ez annyira más, mint bármi, amit egész eddigi életemben tapasztaltam! Ilyenkor azt kívánom, bárcsak zsebre tudnám tenni a szavait, magamnál tarthatnám mindig, hogy soha ne feledkezzek meg róluk.

– Juliette.

Alig kapok levegőt.

Alig tudok felnézni, rá nézni, alig látok mást, mint a pillanat tökéletességét, de ez nem számít, mert mosolyog. Úgy mosolyog, mintha valaki a csillagokat fűzte volna fel ajka mentén, és úgy néz rám, mintha rajtam kívül nem lenne semmi, mintha én lennék minden, és legszívesebben felzokognék az örömtől.

– Hunyd le a szemed! – súgja.

Bízom benne.

Lehunyom a szemem, ahogy kérte.

Szemhéjam lecsukódik, és ő megcsókolja az egyiket, aztán a másikat. Aztán az államat, orromat, homlokomat. Arcomat. Halántékomat.

Nyakam minden felületét, és aztán olyan hirtelen húzódik el, hogy feje az érdes falhoz koppan. Néhány keresetlen szót szól, mielőtt türtőztethetné magát. Megdermedek, és hirtelen félelem tör rám.

– Mi történt? – kérdem súgva, és nem is tudom, miért suttogok. – Jól vagy?

Adam minden erejével küzd, hogy arca ne ránduljon grimaszba, de erősen zihál, riadtan pillant körbe és azt hebegi:

– Ne… ne haragudj – és tarkójára simítja tenyerét. – Ez… mintha… azt hiszem… – Elkapja tekintetét. Köhécsel. – Azt… azt hiszem… mintha hallottam volna valamit. Mintha valaki be akart volna jönni.

Persze.

Adamnek nem lenne szabad idebent lennie.

Omega Ponton a férfiak és a nők külön laknak. Castle szerint ez nagyrészt azért van, hogy a lányok kényelemben legyenek és biztonságban érezzék magukat a körletükben, különösen, mert közös fürdőink vannak, és ezzel az elszállásolással többnyire nincs is bajom. Jó dolog, hogy nem kell idős férfiakkal együtt zuhanyoznunk. De így nagyon nehéz alkalmat találnunk, hogy kettesben lehessünk, és ha mégis sikerül titokban találkoznunk, végig nagyon ébernek kell lennünk, nehogy rajtakapjanak minket.

Adam a falhoz lapul és összerezzen. Megérintem az arcát.

Megrándul.

Megdermedek.

– Jól vagy…?

– Igen – sóhajtja. – Én csak… Szóval… – A fejét ingatja. – Nem tudom. – A hangja elhalkul, a szemét lesüti. – Fogalmam sincs, mi a fene bajom van.

– Hé! – Ujjaimmal végigsimítok a hasán. Ingének pamutanyagából testének melege árad, és erőt kell vennem magamon, hogy ellenálljak a kísértésnek, és ne temessem belé az arcomat. – Semmi gond… Csak… Csak óvatos vagy.

Furcsa, szomorkás mosollyal néz rám.

– Nem a fejemről beszélek.

Csak bámulom.

Ajka mozdul, mondana valamit. Aztán becsukódik a szája.

– Ez… Úgy értem, ez… – mutat a köztünk húzódó térre.

Nem fejezi be a mondatot. Nem néz rám.

– Nem értem…

– Kezdek megbolondulni – súgja, és úgy hangzik, mintha ő maga sem hinné, hogy ezt hangosan kimondta.

Ránézek. Nézem és pislogok, megbicsaklanak bennem a szavak, amiket nem látok, nem találok, és nem tudok kimondani.

A fejét ingatja.

Erősen szorítja a tarkóját, zavartnak tűnik, és fogalmam sincs, de nagyon próbálom megérteni, miért. Adam nagyon ritkán jön zavarba. Adam soha nem jön zavarba.

Amikor végre megszólal, a hangja remeg:

– Olyan régóta vártam, hogy veled lehessek… akartam ezt… Olyan régóta kívántalak téged, mindazok után…

– Adam, mit akarsz ez…

– Nem tudok aludni. Nem tudok aludni, és mindig… mindig rád gondolok, és nem tudok… – Elhallgat. Tenyere élét a homlokához szorítja. A szemét erősen lehunyja. A fal felé fordul, hogy ne lássam az arcát. – Tudnod kell… muszáj tudnod, hogy… – mondja, és szavai érdesek, mintha teljesen kiszikkasztaná ez a vallomás –, hogy egész életemben semmit sem akartam úgy, mint téged. Semmit. Mert ez… ez… úgy értem, szent isten… akarlak, Juliette, azt akarom… azt akarom, hogy…

Szava elakad, ahogy felém fordul, szeme csillog, az érzelmek kigyúlnak az arcán. Tekintetével testem körvonalait pásztázza, elég hosszan, hogy az ereimben keringő gyúlékony elegy belobbanjon.

Lángolok.

Mondani akarok valamit, ami ehhez a helyzethez illik, valami megnyugtatót. Azt akarom mondani neki, hogy teljesen megértem, és én is így érzek, én is akarom őt, de annyira feszültséggel telítettnek, olyan valóságosnak, olyan sürgetőnek tűnik a pillanat, hogy szinte azt hiszem, álmodok. Mintha minden betűt elhasználtam volna, már csak a Q-k és a Z-k maradtak, és éppen eszembe jutott volna, hogy valaki feltalálta a szótárt, amikor elvonja rólam tekintetét.

Feszeng, ádámcsutkája fel-le jár, lefelé néz. Másfelé. Nem rám. Egyik keze a hajában, a másik ökölben a falnál.

– Fogalmad sincs – mondja reszelős hangon –, milyen hatással vagy rám. Milyen érzéseket szabadítasz fel bennem. Amikor megérintesz engem. – Remegő kézzel végigsimít az arcán. Szinte felnevet, de légzése nehéz, egyenetlen, nem néz a szemembe. Hátralép, halkan káromkodik. Ököllel a homlokára csap. – Jesszus! Miket mondok?! A francba! A büdös francba! Sajnálom… felejtsd el… felejtsd el, hogy bármit is mondtam… mennem kell.

Próbálom megállítani, hangomra találni, azt akarom mondani neki, hogy „Semmi baj, minden rendben van, minden rendben”, de ideges vagyok és zavart, mert nem értem. Nem értek semmit. Nem értem, mi történik, és miért tűnik Adam annyira bizonytalannak velem és velünk kapcsolatban, és önmagával is. Nem utasítom el. Soha nem utasítottam el. Mindig teljesen egyértelmű volt, mit érzek iránta, nincs semmi oka bizonytalannak lenni velem kapcsolatban, és nem tudom, miért néz rám úgy, mintha valami nem lenne rendben…

– Ne haragudj – mondja. – Én… nekem… szóval nem lett volna szabad ilyesmit mondani. Meg sem kellett volna szólalnom. Én csak… én… ó, a francba! Ide se kellett volna jönnöm. Mennem kéne… mennem kell…

– Tessék? Adam, mi történt? Miről beszélsz?

– Ez rossz ötlet volt – mondja. – Olyan hülye vagyok!… Nem lenne szabad itt lennem…

– Nem vagy hülye. Nincs semmi baj. Minden rendben van…

Felnevet, aztán a mosoly elhalványul az ajkán, miközben meredten néz egy pontra valahol a fejem mögött. Sokáig hallgat, aztán megszólal.

– Hát… – próbál vidámnak tűnni –, Castle ezt nem így gondolja.

– Tessék?

A hangom remeg, ez a mondat teljesen váratlanul ért. Tudom, hogy már nem a kapcsolatunkról beszélgetünk.

– Jól hallottad – feleli, kezét hirtelen zsebre téve.

– Ez komoly?

Adam bólint. Vállat von. Rám néz, aztán elkapja pillantását.

– Nem tudom. Gondolom.

– De a teszt… az… úgy értem – hebegek és megrázom a fejem –, talált valamit?

Adam nem néz rám.

– Ó, istenem! – szakad ki belőlem a sóhaj. – Tehát igaz? Castle-nek igaza van?

Hangon egyre magasabb regiszterbe csúszik, izmaim kezdenek megfeszülni, és fogalmam sincs, miért érzem ezt félelemnek, de ez az érzés cikázik gerincemen. Nem kéne félnem, hogy Adamnek ugyanolyan képességei vannak, mint nekem, tudnom kellett volna, hogy nem lesz olyan egyszerű ez az egész. Ez volt Castle elmélete az elejétől fogva… hogy Adam azért érinthet meg engem, mert neki is van valamilyen energiája, ami ezt lehetővé teszi. Castle sosem hitte egyszerű szerencsés véletlennek, hogy Adam immúnis az érintésemre. Gyanította, hogy itt valami többről van szó, valami tudományosabb dologról, valami különlegesről. Mindig is azt akartam hinni, hogy egyszerűen szerencsém van.

És Adam tudni akarta. Ami azt illeti, izgatott lett a felfedezéstől.

Ám amikor elkezdte Castle-lel a teszteket, már nem akart beszélni róla. Mindig csak a lehető legrövidebben tájékoztatott. Túl hamar elvesztette lelkesedését a jelenség iránt.

Valami nem jól van.

Valami tényleg nem jól van.

Hát persze.

– Nem tudunk semmit, amit biztosan állíthatnánk – mondja Adam, de látom rajta, hogy valamit titkol előlem. – Még néhány kísérletben részt kell vennem… Castle azt mondja, van még néhány dolog, amit… meg kell vizsgálnia.

Nem kerüli el a figyelmemet, hogy Adam milyen száraz, szakszerű szavakkal közli ezt az információt. Valami tényleg nincs rendben, és el sem tudom hinni, hogy eddig nem vettem észre az erre utaló jeleket. Nem akartam észrevenni. Magamnak sem akartam bevallani, hogy Adam kimerültebbnek, feszültebbnek, sebzettebbnek tűnik, mint valaha. A gond a vállára telepedett.

– Adam…

– Ne aggódj miattam – és magához ölel, mielőtt esélyem lenne megszólalni. Sietve felhúzza overallomon a cipzárt. – Jól vagyok – mondja. – Tényleg. Csak tudni akartam, hogy te jól vagy-e. Ha neked jó itt, akkor nekem is jó. Minden rendben… – a szava elakad. – Oké? Minden rendben lesz.

Arcán mosoly remeg, és ettől pulzusom elfelejti, hogy dolga van.

– Oké. – Eltelik egy pillanat, mire megtalálom a hangomat. – Oké, persze, de…

Ekkor nyílik az ajtó, Sonya és Sara már majdnem belépnek a szobába, de megtorpannak, amikor ölelkező testünket látják.

– Ó! – szólal meg Sara.

– Hmm. – Sonya elkapja tekintetét, lefelé néz.

Adam halkan káromkodik.

– Visszajöhetünk egy kicsit később… – szólalnak meg az ikrek egyszerre.

Már éppen kifelé fordulnának, amikor megállítom őket. Nem rúghatom ki őket a saját szobájukból.

Megkérem őket, hogy ne menjenek el.

Megkérdezik, hogy biztos vagyok-e ebben.

Egy pillantás elég, Adam arcán látom, meg fogom bánni, hogy együttlétünk akár egy percét is feladom, de azt is tudom, hogy nem okozhatok semmi hátrányt szobatársaimnak. Ez az ő személyes terük és nemsokára lámpaoltás lesz. Nem mászkálhatnak a folyosókon.

Adam nem néz rám, de nem is enged el. Közelebb hajolok hozzá, könnyű csókot lehelek a szíve fölé. Végre a szemembe néz. Fájdalmas, halvány mosollyal.

– Szeretlek! – súgom olyan halkan, hogy csak ő hallja.

Nyugtalanul felsóhajt.

– Fogalmad sincs – súgja, és elhúzódik. Az ajtó felé indul.

Szívem a torkomban dobog.

A lányok engem bámulnak. Aggódón.

Sonya mintha mondani akarna valamit, de aztán

egy kattanás,

egy pöccenés,

egy villanás,

és a fények kihunynak.

Négy

Megint jönnek az álmok.

Egy ideje nem jelentkeztek, nem sokkal az után szűntek meg, hogy átvittek Warner bázisára. Azt hittem, elvesztettem a fehér madarat, amelynek aranyszínű tollbóbita van a fején. Ez a madár rendszeresen megjelent álmaimban, erőteljes szárnycsapásokkal, egyenletesen repült, úgy siklott a világ fölött, mintha tudná, hogy nem tanácsos leszállni, mintha olyan titkai lennének, amiket nem is sejtenénk, mintha biztonságos helyre akarna vezetni. Az a madár volt az egyetlen reményem az elmegyógyintézet sanyarú sötétségében, egészen addig, amíg meg nem láttam a fehér madarat Adam mellkasára tetoválva.

Olyan volt, mintha egyenesen az álmaimból repült volna elő, és az ő mellkasán pihent volna meg. Azt hittem, ez valami jel, üzenet, hogy végre biztonságban vagyok. Hogy elrepültem és végre békét, menedéket találtam.

Nem számítottam arra, hogy újra látom a madarat.

De visszatért és ugyanolyan, mint volt. Ugyanolyan fehér a tolla, ugyanolyan kék égen van, és ugyanolyan aranyszínű a tollbóbitája. De nem repül. A szárnyai mozognak, mintha láthatatlan kalitkában lenne, mintha arra lenne ítélve, hogy ugyanazt a mozdulatot ismételje újra meg újra. Úgy látszik, mintha repülne, a levegőben van, szárnya mozog. Úgy tűnik, mintha szabadon szárnyalna az égen. De egy helyben marad.

Képtelen feljebb emelkedni.

Képtelen lejjebb szállni.

Az utóbbi héten minden éjjel ugyanezt az álmot láttam, és mind a hét reggelen remegve, borzongva ébredtem a nyers valóságba, jeges volt körülöttem a levegő, és küszködtem, hogy valamiképpen csillapítsam mellkasom erős remegését.

Küszködtem, hogy megértsem, mit jelenthet ez.

Kikászálódok az ágyból, minden nap ugyanazt a ruhát veszem fel, már nincs más ruhám, csak ez. Színe a lila legsötétebb árnyalata, már szinte fekete. Selyemfényű anyag, kissé csillog a napfényben. Kezeslábas, testemre simul, egyáltalán nem szoros.

Ebben az öltözékben úgy mozgok, mint egy tornász.

Rugalmas bőr bokacsizmám van, amely felveszi lábam alakját és hangtalanul járhatok benne a folyosókon. Könyékig érő fekete kesztyűm van, nehogy bőröm olyasmivel érintkezzen, amit nem kéne megérintenem. Sonya és Sara kölcsönadott egy hajgumit, így évek óta először nem lóg a szemembe a hajam. Szoros lófarokban viselem a hajamat, és megtanultam segítség nélkül felhúzni a kezeslábas cipzárját. Ebben az öltözékben kivételesnek érzem magam. Legyőzhetetlenségérzésem van benne.

Castle ajándéka.

Méretre készíttette nekem, még mielőtt az Omega Pontra érkeztem. Úgy gondolta, jólesne nekem, ha végre lenne egy olyan öltözékem, ami megvéd önmagamtól és másoktól, miközben megadja a lehetőséget, hogy másoknak sérülést okozzak. Ha akarok. Vagy szükséges. A kezeslábas különleges anyagból készült, ami melegben hűsít, hidegben melegít. Eddig tökéletes volt.

Eddig, eddig, eddig, eddig.

Egyedül indulok reggelizni.

Sonya és Sara már nincsenek ott, amikor felébredek. Ez minden reggel így van. Munkájuk az egészségügyi szárnyban sosem ér véget. Nem csak a sebesülteket tudják meggyógyítani, napjaikat ellenszerek és gyógyszerek készítésével töltik. Sonyával csak egyszer beszélgettem, akkor elmondta nekem, hogy bizonyos energiák kimerülhetnek, ha túlerőltetjük magunkat, és annyira kimeríthetjük a szervezetünket, hogy egyszerűen összeomlunk. A lányok azt mondják, hogy olyan gyógyszereket akarnak kifejleszteni, amelyek többszörös sérülések gyógyítására alkalmasak, amiket nem tudnak egyszerre meggyógyítani. De csak ketten vannak. A háború pedig bármelyik pillanatban kitörhet.

Még mindig felém fordulnak a tekintetek, amikor belépek az ebédlőbe.

Látványosság vagyok, az abnormális emberek között is abnormális. Már megszokhattam volna, ennyi év után. Keményebbnek kéne lennem, edzettebbnek, nem kéne érdekeljen mások véleménye.

Sok mindenhez másképpen kéne viszonyulnom.

A szememet dörzsölöm, aztán leengedem a kezem, és úgy teszek, mintha képtelen lennék mással szemkontaktust létesíteni, és csak azt a kis jelet nézem a falon, ami tőlem vagy tizenöt méterre van.

Úgy teszek, mintha ugyanolyan lennék, mint bárki más.

Semmilyen érzelem nem látszik arcomon. Ajkam tökéletesen mozdulatlan. Hátam egyenes, tenyerem nyitott, nem szorítom ökölbe a kezemet. Robot vagyok, kísértetként suhanok át a tömegen.

6 lépés előre. 15 asztal mellett kell elhaladnom. 42, 43, 44 másodperc és számolok.

Félek

Félek

Félek

Erős vagyok.

Minden nap csak háromszor lehet ételhez jutni: reggeli 7:00-től 8:00-ig van, ebéd 12:00-től 13:00-ig, vacsora 17:00-től 19:00-ig. A vacsoraidő egy órával hosszabb, mert az már a nap végén van, mintha az lenne a jutalom a napközbeni kemény munkáért. De az étkezés ideje nem kellemes, luxusesemény, teljesen más, mint Warnerrel vacsorázni. Itt hosszú sorban állunk, elvesszük a polcokról az előre kitálal ételt, és elindulunk az étkezőrész felé: néhány négyszögletes asztal, párhuzamos sorokba rendezve a helyiségben. Semmi felesleg, így semmi nem megy pocsékba.

Meglátom Adamet a sorban, elindulok felé.

68, 69, 70 másodperc és számolok.

– Hé, szépségem!

Valami csattan a hátamon. A földre esik. Megfordulok, arcomon 43 izomnak kell megfeszülnie, hogy grimaszba ránduljon. Aztán meglátom.

Kenji.

Széles, könnyed mosoly. Onyxfekete szempár. A haja még sötétebb. Hegyes tincsekbe áll, a szemébe lóg. Állkapcsa mozdul, ajka is mozdul, és kidomborodik markáns arccsontja, amit általában nem lehet látni. Úgy néz rám, mintha vécépapír lenne a hajamban, önkéntelenül arra gondolok, vajon miért nem töltöttem vele egy kis időt, amióta itt vagyok. Hiszen a szó szoros értelmében megmentette az életemet. És Adam életét. És James életét is.

Kenji lehajol, hogy felvegye, ami leesett. Összegöngyölt zokninak tűnik. A kezében forgatja, mintha azt fontolgatná, hogy megint megdob vele.

– Hova mész? – kérdi. – Úgy tudom, itt kell találkoznunk. Castle azt mondta, hogy…

– Te tényleg behoztál ide egy pár zoknit? – vágok a szavába. – Az emberek itt enni próbálnak.

Csak egy fél pillanatra torpan meg, grimaszt vág. Mellém lép. Meghúzza lófarkamat.

– Majdnem elkéstem az önnel való találkozóról, fenség. Nem volt időm felhúzni a zoknimat – mutat a kezében tartott zoknira, majd csizmájára.

– Ez azért durva.

– Tudod, igazán furcsa módját választottad, hogy közöld, mennyire vonzódsz hozzám.

A fejemet ingatom, próbálom rezzenéstelen arccal titkolni, hogy mulatságosnak találom. Kenji maga a két lábon járó ellentmondás: egy Rendíthetetlenül Komoly Személy és egy Tizenkét Éves Komolytalan Kamasz elegyedik benne. De el is felejtettem, mennyire felszabadultan tudok viselkedni a társaságában, mintha a közelében természetes lenne a nevetés. Tovább megyek, vigyázok, nehogy akár egy szót is szóljak, de a mosoly még mindig az ajkam szélén vibrál, amikor fogom a tálcát és elindulok a menzapult felé.

Kenji fél lépéssel mögöttem jár.

– Szóval. Lényeg, hogy ma együtt fogunk dolgozni.

– Igen.

– És te csak… csak így elmész mellettem? Nem is köszönsz? – A szívéhez szorítja a zoknit. – Lesújt a bánat. Foglaltam nekünk asztalt meg minden.

Rápillantok. Megyek tovább.

Utolér.

– Komolyan beszélek. Van fogalmad arról, milyen furcsán veszi ki magát, hogy az ember odainteget valakinek, és az a valaki tudomást sem vesz róla? Ezek után az ember csak hülyén pislog körbe és próbál úgy kinézni, hogy „nem, nem, esküszöm, ismerem azt a lányt”, de senki nem hiszi el, hogy…

– Te most viccelsz? – Megállok a menzapult közepénél. Hirtelen megfordulok. Hitetlenkedve nézek rá. – Két hete vagyok itt, ez idő alatt talán ha egyszer szóltál hozzám. Már nem is veszlek észre.

– Oké, fogd vissza magad egy kicsit – mondja, és úgy mozdul, hogy elállja az utamat. – Te is tudod, én is tudom, hogy semmiképpen sem kerülhette el a figyelmedet ez – mutat magára. – Szóval, ha szórakozni próbálsz velem, jobb, ha előre figyelmeztetlek: nem fog menni.

– Mi van? – kérdem döbbenten. – Miről beszélsz?

– Nem játszhatod az „engem nehéz megkapni” lány szerepét. – A szemöldökét ráncolja. – Hiszen egy ujjal sem érhetek hozzád. Ezzel a „nehéz megkapni” dolog teljesen új szintre helyeződött, ha érted, mire gondolok.

– Ó, istenem! – suttogom a szememet behunyva és a fejemet ingatva. – Te meg vagy bolondulva!

Térdre hull előttem.

– Bolondulok a te drága, drága szerelmedért!

– Kenji!

Képtelen vagyok felpillantani, mert félek körülnézni, de nagyon szeretném, ha elhallgatna végre. Ha mindig legalább egy helyiségnyi távolság lenne közöttünk. Tudom, hogy viccel, de lehet, hogy ezt csak én tudom.

– Tessék? – szólal meg. Hangja visszhangzik az ebédlőben. – A szerelmem terhedre van?

– Kérlek… kérlek, állj fel… és halkabban!

– Azt már nem!

– Miért nem? – Már könyörgök.

– Azért, mert ha halkabban beszélnék, nem hallanám a saját hangomat, és azt szeretem a legjobban az egészben.

Képtelen vagyok ránézni.

– Ne utasíts vissza, Juliette, magányos férfiú vagyok.

– Mi bajod van?

– Összetöröd a szívemet.

Ezt még a korábbiaknál is hangosabban mondja, kezével furcsa, heves mozdulatokat tesz, és kis híján megüt, miközben döbbenten hátralépek. De ekkor észreveszem, hogy mindenki őt nézi.

És élvezik.

Sikerül valami furcsa mosolyt erőltetni az arcomra, körülnézek a helyiségben és meglepetten észlelem, hogy már senki sem engem néz. A férfiak vigyorognak, nyilván megszokták már Kenji különcségeit, a nők pedig bámulják, tekintetükben csodálat csillog, és valami más is.

Adam is néz. Kezében tálca, feje oldalra hajtva, tekintete zavart. Tétován elmosolyodik, amikor tekintetünk találkozik.

Elindulok felé.

– Hé… várj meg! – Kenji hirtelen felugrik és megragadja a karomat, miközben én távolodni igyekszem tőle. – Tudod, hogy csak azért bolondoztam… – Tekintetemet követve Adamre néz. Ekkor a homlokára csap. – Ó, hát persze! Hogyan is feledkezhettem meg erről! Hiszen a szobatársamba vagy szerelmes!

Visszafordulok, szembenézek vele.

– Nézd, én igazán hálás vagyok neked, hogy segítesz gyakorolni… tényleg hálás vagyok. Köszönöm. De azt nem teheted, hogy tréfából szerelmet vallasz nekem… különösen Adam előtt nem teheted… és át kell engedned hozzá, mielőtt lejár a reggeliidő. Hiszen alig látjuk egymást.

Kenji nagyon lassan bólint, kissé ünnepélyesen komornak tűnik a mozdulat.

– Igazad van. Sajnálom. Megértem.

– Köszönöm.

– Adam féltékeny a mi szerelmünkre.

– Menj reggeliért! – Eltolom magamtól, alig tudom türtőztetni magam, nehogy harsányan felnevessek.

Kenji azon kevesek egyike itt – Adamen kívül, természetesen –, aki nem fél megérinteni. Ami azt illeti, senkinek sem kell félnie, ha rajtam van az öltözékem, de étkezéseknél általában levetem a kesztyűmet és a hírem két méterrel előttem jár. Mindenki távolságot tart tőlem. És bár egyszer véletlenül megérintettem Kenjit, és az fájt neki, nem fél. Azt hiszem, valami rettentő nagy és szörnyű hatásnak kell érnie, hogy tartson tőlem.

Ezt nagyon szeretem benne.

Adamnek egy szót sem kell szólnia, amikor találkozunk. Már meg sem kell szólítania, mert ajka mosolyra áll, és már látom, hogy egy kicsit kihúzta magát. Sok mindent nem tudok a világról, de Adam tekintetéből olvasni tudok.

Abból, ahogy rám néz.

Szeme nincs teljesen nyitva, mintha nehéz lenne a szemhéja, és ez aggaszt, de pillantása még mindig gyengéd, annyira figyel, annyira érzelemmel teli, hogy erőt kell vennem magamon, muszáj távolabb húzódnom tőle, nehogy megöleljük egymást. Azt veszem észre magamon, hogy figyelem a legegyszerűbb tevékenységek közben, ahogy a súlyát áthelyezi egyik lábáról a másikra, ahogy tálcát vesz a kezébe, ahogy egy bólintással köszön valakinek… figyelem teste minden mozdulását. Olyan kevés időt tudunk együtt tölteni, hogy szívem összeszorul, mellkasom görcsbe szűkül. Folyton arra késztet, hogy feladjam a célszerűséget.

Sosem engedi el a kezemet.

És sosem akarok másfelé nézni, csak rá.

– Jól vagy? – kérdezem, még mindig kicsit nyugtalanul az előző este történtek miatt.

Bólint. Mosolyogni próbál, de fájdalmas mosolynak tűnik.

– Igen. Én… – Köhécsel. Mély levegőt vesz. Másfelé néz. – Igen. Szóval… Sajnálom, ami tegnap este történt. Egy kicsit… beparáztam.

– Mitől?

Átnéz a vállam fölött.

– Adam…?

– Igen?

– Mitől riadtál meg tegnap este?

Újra a szemembe néz. Tágra nyílt szemmel.

– Tessék? Semmitől.

– Nem értem, hogy…

– Mi tart ilyen sokáig?

Hirtelen megfordulok. Kenji áll közvetlenül a hátam mögött, annyi ételt halmozott a tálcájára… csodálkozom, hogy senki sem tette szóvá. Nyilván meggyőzte a konyhásokat, hogy adjanak neki extra adagot.

– Tehát? – Kenji csak néz rezzenéstelenül és választ vár. Aztán biccent nekem, ami azt jelenti: kövessetek. És elindul.

Adam annyira zavartnak látszik, hogy ejtem a tegnap este témát. Nemsokára. Nemsokára beszélünk. Biztos vagyok benne, hogy semmiség.

Hamarosan beszélünk és minden rendben lesz.

Öt

Kenji egy üres asztalnál vár minket.

James is velünk szokott enni, de összebarátkozott néhány fiatalabb Omega Pont-i gyerekkel és inkább hozzájuk csatlakozott. Úgy tűnik, hármunk közül ő itt a legboldogabb. Örülök, hogy örül, de el kell ismernem, hiányzik a társasága. Bár ezt félek megemlíteni, néha nem is tudom, vajon tényleg tudni akarom-e, miért nem keresi Adam társaságát, amikor én is a bátyja közelében vagyok. Azt hiszem, nem akarom tudni, hogy a többi gyerek meggyőzte: veszélyes vagyok. Szóval én tényleg veszélyes vagyok, de csak…

Adam leül az asztal melletti padra, én pedig leülök melléje. Kenji velünk szemben foglal helyet. Adam és én az asztal alatt kézen fogjuk egymást, átengedem magam közelsége élvezetének. Még rajtam van a kesztyű, de elég, hogy ennyire közel vagyunk egymáshoz, gyomromban mintha virágok nyílnának, a lágy szirmok idegszálaimat csiklandozzák. Hihetetlen, milyen hatással van rám, milyen érzéseket kelt bennem, milyen gondolatokra késztet. Mintha teljesült volna három kívánságom: érinteni, ízlelni, érezni. Ez a legfurcsább jelenség. Őrült szerencsés, boldog lehetetlenség, selyempapírban, masnival átkötve, mélyen a szívemben.

Gyakran olyan különleges kiváltságnak érzem, amit nem érdemlek meg.

Adam úgy helyezkedik, hogy combja teljes hosszában a combomhoz nyomódjon.

Felnézek, és látom, hogy rám mosolyog, titkos, halvány mosollyal, amely mégis nagyon sokat mond… olyan dolgokat, amiket reggelizőasztalnál nem lenne szabad mondani. Fegyelmezem magam és lélegzéssel sikerül elnyomnom egy mosolyt. A tányérom felé fordulok, az ételre figyelek. Remélem, nem pirultam el.

Adam a fülemhez hajol. Érzem meleg leheletét, mielőtt megszólal.

– Tudjátok, milyen undorítóak vagytok?

Megbotránkozva nézek fel, és azt látom, hogy Kenji mozdulata félúton megállt, a kanál nem ért a szájához, feje felénk billen. Kanalával arcunk felé int.

– Mi a fene folyik itt? Az asztal alatt összesimul a lábatok vagy valami ilyesmi? Gusztustalan.

Adam elhúzódik tőlem, csak egy-két ujjnyit, és mély, bosszús sóhajt hallat.

– Tudod, ha nem tetszik, elmehetsz – biccent a többi asztal felé. – Senki nem kérte, hogy ide ülj.

Adam pedig általában igyekszik kedves lenni Kenjivel. A bázison barátok voltak, de Kenji valahogy pontosan tudja, hogyan provokálja Adamet a lehető legbosszantóbb módon. Egy pillanatra szinte elfelejtem, hogy szobatársak.

Arra gondolok, milyen lehet egy szobában élniük.

– Ez baromság és ezt te is pontosan tudod – mondja Kenji. – Említettem, hogy veletek kell reggeliznem. Castle azt akarja, hogy segítsek nektek beilleszkedni. – Felhorkan és felém biccent. – Nézd, fogalmam sincs, mit látsz ebben a pasiban, de élnél vele te! Ez az alak pokolian szeszélyes.

– Nem vagyok szeszélyes…

– De igen, haver – jegyzi meg Kenji és leteszi az evőeszközt. – Szeszélyes vagy. És mogorva. Folyton az van, hogy „Fogd be, Kenji.” „Menj aludni, Kenji.” „Senki nem akar téged meztelenül látni, Kenji.” Pedig biztos tényként tudom, hogy több ezer emberi lény nagyon szeretne engem meztelenül látni…

– Mennyi ideig kell itt ülnöd? – kérdi Adam, aztán másfelé néz, a szemét dörzsöli.

Kenji kihúzza magát. Kézbe veszi a kanalat, de megint csak a levegőbe bök vele.

– Szerencsésnek kéne éreznetek magatokat, hogy az asztalotoknál ülök. Ettől a kúl kategóriába sorol benneteket a társaság.

Érzem, hogy Adam izmai megfeszülnek, úgy döntök, ideje beavatkozni.

– Nem válthatnánk témát?

Kenji felhorkan, grimaszt vág. Még egy kanál ételt vesz a szájába.

Aggódom.

Most, hogy közelebbről megfigyelhetem, látom az aggodalmat Adam tekintetében, ahogy a szemöldökét összevonja, ahogy a válla megfeszül. Önkéntelenül arra gondolok, mit kell megélnie ebben a föld alatti világban. Amiről nem beszél nekem. Enyhén megszorítom a kezét és felém fordul.

– Biztosan jól vagy? – kérdem súgva. Úgy érzem, folyton csak ezt kérdezem tőle.

Tekintete ellágyul, bár fáradtnak látszik, de mintha kissé mulattatná a helyzet. Elengedi a kezemet az asztal alatt, de rögtön ölemre csúsztatja, lefelé mozdul combomon és szinte nem találok szavakat, de aztán könnyed csókot lehel a levegőbe és ajka egy kissé tovább időzik a mozdulatban. Annyira feszélyez, hogy kis híján kiesik a kezemből a villa. Eltelik egy pillanat, mire eszembe jut, hogy nem válaszolt a kérdésemre. Elfordítja a fejét, az ételre figyel, majd végre bólint.

– Jól vagyok.

De én még nem veszek levegőt, és a keze még mindig mintákat rajzol a combomon.

– Ms. Ferrars? Mr. Kent?

Olyan hirtelen egyenesedek fel Castle hangjára, hogy ujjaimat beverem az asztal lapjába alulról. Van valami a jelenlétében, amitől úgy érzem, mintha a tanárom lenne, mintha valami rosszat tettem volna a tanórán. Adam azonban egyáltalán nem lepődik meg azon, hogy Castle odalépett hozzánk. Nagyon igyekszem, hogy ne nyöszörögjek a fájdalomtól, aztán érzem, hogy Adam ismét ujjaim közé fonja ujjait és kesztyűs kezemet ajkához emeli. Minden ujjamat megcsókolja, úgy, hogy fel sem néz. Hallom, hogy Kenji félrenyelt.

Adam ujjaiba kapaszkodva felemelem a fejemet.

Castle áll az asztalunk mellett, fölénk hajol. Kenji éppen feláll, hogy visszavigye a tálcáját. Hátba veregeti Castle-t, mintha régi jó barátok lennének, Castle pedig barátságos mosollyal néz a távozó Kenji után.

– Mindjárt visszajövök – szól vissza Kenji, azzal megfordul, és lelkes tetszésnyilvánítással emeli fel hüvelykujját. – Ha lehet, ne vetkőzzetek meztelenre mindenki előtt, oké? Gyerekek is vannak errefelé.

Összerezzenek, Adamre nézek, de ő furcsamód csak az ételére figyel. Egy szót sem szólt azóta, hogy Castle mellénk lépett.

Úgy döntök, hogy mindkettőnk helyett válaszolok. Széles mosollyal.

– Jó reggelt!

Castle bólint, megérinti zakója hajtókáját, nyugodtan áll. Rám mosolyog.

– Csak köszönni akartam. Nagyon örülök, hogy bővül a baráti köre, Ms. Ferrars.

– Ó, köszönöm. De ez nem az én érdemem – mutatok rá. – Ön adott utasítást, hogy Kenjivel reggelizzek.

Castle kissé feszélyezetten mosolyog.

– Igen. Nos… Örülök, hogy megfogadta a tanácsomat.

A tányéromra pillantok. Tétován dörzsölöm a homlokomat. Adam mintha lélegzetet sem venne. Éppen mondani akarok valamit, amikor Castle hirtelen megszólal.

– Nos, Mr. Kent… Említette Ms. Ferrars, hogy Kenjivel fog gyakorolni? Remélem, segít fejlődnie.

Adam nem válaszol.

Castle rendíthetetlenül folytatja.

– Arra gondoltam, talán Ms. Ferrars érdekesnek találná, ha inkább önnel gyakorolna. Feltéve, hogy a gyakorlást én felügyelem.

Adam tekintete hirtelen megélénkül.

– Miről beszél?

– Nos… – Castle elhallgat. Nézem, hogy tekintete hol rám, hol Adamre vándorol. – Úgy gondoltam, érdekes lenne néhány tesztet elvégezni önökön. Együtt.

Adam olyan hirtelen áll fel, hogy kis híján beüti a térdét az asztallapba.

– Nem.

– Mr. Kent… – szólal meg Castle.

– Semmiképpen. Akkor sem, ha a pokol minden…

– Ez Ms. Ferrars döntése…

– Nem akarok erről itt beszélgetni…

Felugrom. Adam úgy néz ki, mintha fel akarna gyújtani valamit. Keze ökölbe szorítva teste mellett, szeme összeszűkül, homloka ráncba rándult, egész testében remeg, erő és nyugtalanság vibrál benne.

– Mi folyik itt? – kérdem követelőn.

Castle a fejét ingatja. Nem hozzám beszél.

– Csak azt akarom látni, mi történik akkor, amikor Ms. Ferrars megérinti. Ennyi.

– Meg van őrülve?

– Ez Ms. Ferrars vizsgálatához tartozik – folytatja Castle, hangja óvatos, nagyon nyugodt. – Ennek semmi köze a maga fejlődéséhez…

– Milyen fejlődéshez? – kérdem a szavába vágva.

– Csak próbálok segíteni Ms. Ferrarsnak, hogy rájöjjön, hogyan hat a nem élő szervezetekre – közli Castle. – Azt tudjuk, hogyan hat állatokra és emberekre… tudjuk, hogy egyetlen érintés elég. Úgy tűnik, a növények egyáltalán nem tényezők a képességei vonatkozásában. Ez… Ez valami más. Úgy tűnik, még nem tudja, hogyan kezelje ezt a területet és segíteni akarok neki. Csak ennyi. Segítjük Ms. Ferrarst.

Adam egy lépéssel közelít hozzám.

– Ha abban akar segíteni neki, hogy rájöjjön, hogyan pusztíthat el élettelen tárgyakat, akkor miért van szükségük rám?

Castle egy rövid pillanatig legyőzöttnek tűnik.

– Nem igazán tudom… Kettőjük sajátságos kapcsolata… igazán lenyűgöző. Különösen mindannak ismeretében, amit eddig megtudtunk, ez…

– Mit tudtak meg? – vágok a szavába ismét.

– …teljességgel lehetséges – folytatja Castle. – Tehát lehetséges, hogy minden összefügg valamiképpen, de ennek a mikéntjét még nem értjük.

Adam nem úgy néz ki, mint akit sikerült meggyőzni. Ajka vékony vonalba feszül. Úgy tűnik, nem akar válaszolni.

Castle hozzám fordul. Igyekszik izgatottnak hatni.

– Mit gondol erről? Érdekelné?

– Hogy érdekel-e? – kérdem Castle-re nézve. – Fogalmam sincs, miről beszél. És tudni akarom, miért van az, hogy senki nem válaszol a kérdéseimre. Mire jöttek rá Adammel kapcsolatban? Mi a baj? Valami baj van? – Hol Castle-re, hol Adamre nézek. Adam nehezen lélegzik, de igyekszik leplezni ezt, keze hol ökölbe szorul, hol kisimul. – Valaki mondja már meg, mi folyik itt!

Castle elkomorul.

Engem néz, zavartan, szemöldökét összevonja, mintha olyan nyelven beszélnék, amit évek óta nem hallott.

– Mr. Kent… – mondja, még mindig csak rám nézve –, ezt úgy értsem, hogy még nem osztotta meg felfedezésünket Ms. Ferrarsszal?

– Milyen felfedezést?

Szívem hevesen kalapál, olyan hevesen, hogy már kezd fájni.

– Mr. Kent…

– Ehhez magának semmi köze! – csattan fel Adam. Hangja halk, túl egyenletes, túl sötét.

– Tudnia kell…

– Hiszen még semmit nem tudunk!

– Eleget tudunk.

– Ez hülyeség. Még nem végeztünk…

– Már csak azt kell tesztelnünk, hogy maguk együtt, hogyan…

Adam egyenesen Castle elé lép, és kissé túl nagy lendülettel kapja fel reggelizőtálcáját.

– Talán – mondja nagyon óvatosan. – Talán máskor.

Megfordul, indulni készül.

Megérintem a karját.

Megáll. Hirtelen leteszi a tálcát, aztán felém fordul. Alig egyujjnyi távolság van közöttünk, kis híján elfeledkezem arról, hogy zsúfolt helyiségben vagyunk. Lehelete forró, légzése felszínes, a testéből áradó hő megolvasztja a véremet, és ez az olvadt vér az arcomba tolul.

Pánik szaltózik a csontjaimban.

– Minden rendben – mondja, de alig hallom szívem robajától. – Minden rendben lesz. Megígérem.

– De…

– Megígérem – ismétli, azzal megragadja a kezemet. – Esküszöm. Helyre teszem ezt a…