Joan Samson: The Auctioneer

Copyright © 1975 by Joan Samson

Published by arrangement with Valancourt Books

Hungarian translation © Sepsi László, 2024

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Joan Samson: The Auctioneer

Published by Valancourt Books, Richmond, Virginia, 2018

Fordította: Sepsi László

ISBN: 978 963 598 297 4

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borítótervező: Tabák Miklós

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Takács Gábor

Korrektor: Kótai Kata, Kővári Bettina

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: horror

Édesapámnak és édesanyámnak

ELŐSZÓ

Egy csodát tartanak a kezükben. Minden évben több ezer könyv tűnik el a piacról, minden évtizedben egy halom bestseller hullik alá a feledésbe. Ezek közé tartozik Leon Uris, James Michener és Arthur Hailey hetvenes években írt tizenöt könyve, amelyek közül nyolc akkor hatalmas sikert aratott. Mára ezeket többnyire antikváriumokba és gyengén megvilágított könyvtári polcokra száműzték. Mégis úgy alakult, hogy most Joan Samson egyetlen regénye, A kikiáltó új kiadását tarthatom a kezemben.

1976. január 15-én a Simon and Schuster piacra dobta A kikiáltó kemény fedeles kiadását, a címlapon az elismert amerikai képzőművész és illusztrátor, Wendell Minor festményével. Komoly tétel volt a kiadó portfóliójában: a megjelenést országos reklámkampánnyal támogatták a nyomtatott sajtóban, a regényt Shirley Jackson A sorsolás című novellájához hasonlították, és olyan írók méltatták, mint a Bosszúvágy szerzője, Brian Garfield („Sosem találtam még magam szemtől szemben egy kobrával, de ilyennek képzelem az élményt”), illetve olyan sajtóorgánumok, mint a The New York Times („Magával ragad minket Joan Samson megbabonázó szövegének hibátlan és klausztrofób iszonyata…”).

Az eladások pörögtek, a könyv jó kritikákat kapott, és a brit kiadás jogaival együtt a filmjogok is hamar elkeltek. A kikiáltó 1977-ben megjelent puha fedeles változatban, és 1978-ban a Coronet, a Hodder & Stoughton nevű brit kiadó leányvállalata piacra dobott még egy puha fedeles kiadást, ezúttal fotómontázzsal a borítón, és ezzel a reklámszöveggel: „A szenzációs, több millió példányban eladott sikerkönyv, amelytől egy egész ország borzongott – hamarosan a mozikban.”

De a filmből nem lett semmi, és miután 1981-ben az Avon újra megjelentetett belőle egy puha fedeles verziót, a világ nem is hallott A kikiáltóról egészen 2010-ig. Ekkor a Centipede Press piacra dobott egy limitált kemény táblás kiadást, utána pedig egy szélesebb körben terjesztett puha fedeles változatot, és mindkettő hamar el is fogyott. Az Avon és a Centipede kiadása között majdnem harminc év telt el, ami elég hosszú idő ahhoz, hogy egy könyv meghaljon, ám kiderült, hogy A kikiáltóval korántsem ez történt. Helyette underground klasszikussá vált, amely kézről kézre jár az olvasók között, használtcikk-börzéken és könyvtári selejtezéseken szerzik be, majd internetes fórumokon és blogokon posztolnak róla. A kérdés: miért? Miért nem tűnt el A kikiáltó? Mi különbözteti meg ezt a könyvet a hetvenes évek rengeteg egyéb sikerkönyvétől?

A kikiáltó a New Hampshire-i Harlowe-ban, egy mezőgazdasággal foglalkozó, szegény jenki településen játszódik, ahová lassan, de biztosan beköszönt a változás. Egyre több városi utazik ide hétvégente, hogy zöldterületet lásson, és néhány környékbeli városban már rablások is történtek. Enyhe szorongás övezi a „hippiket”, és a közelmúltbeli megoldatlan gyilkosságért is szinte biztosan ők a felelősek. Ám a Harlowe lakói által érzett nyugtalanság, amely kikezdi életük határait, nem kívülről, hanem belülről fakad. Kollektív hallucinációnkban egy őstermelőkből és kisvárosokból álló idilli Amerika jelent meg, amely sosem változik, holott Amerika története mindig is a változásról szólt.

Harlowe tanyavilágában a vezetékes víz és a telefon még mindig újdonságnak számít, azonban John Moore és felesége, Mim, akik a generációk óta a családjuk tulajdonában álló farmon dolgoznak, tisztában vannak vele, hogy a föld sokkal értékesebb, mint a rajta termeszthető növények. A régi életmód már azelőtt haldokolni kezdett, hogy Perly Dunsmore megjelent, és elkezdte az árveréseit. Nem kell hozzá kikiáltó, hogy Mama arról panaszkodjon, a fia és a menye már nem kelteti a csirkéket, hanem előnevelt baromfikat vesznek, mert úgy könnyebb. Akár gyorsan érkezik, akár lassan, egy dolog biztos: a változás elkerülhetetlen.

Az amerikaiak mindig nyugtalan nép voltak, költöztek és vándoroltak, miközben gyökerek után sóvárogtak. Joan Samson élete sem különbözött ettől. Anyja, Helen a nép egyszerű gyermeke volt Saskatchewanból, és úgy alakult, hogy Ted Samsonhoz, a kormánynak dolgozó atomfizikushoz ment feleségül. A massachusettsi Watertownban éltek, Joan pedig a Wellesley-n tanult tovább. Majd otthagyta a főiskolát, hogy feleségül menjen első férjéhez, akit követett Chicagóba, és végül a Chicagói Egyetemen szerzett diplomát.

Miután felbontották a házasságot, Joan hazaköltözött, ahol megismerkedett Warren Carberggel, akivel összeházasodtak, és Európába költöztek. Néhány évig ott éltek, majd visszatértek az Államokba, és Beacon Hillben telepedtek le. Szoros kapcsolatot ápolva a háborúellenes mozgalommal Carberg és Samson a vietnámi háború ellen tiltakozó hatalmas felvonulásokon vettek részt, ülősztrájkokra és vitaelőadásokra jártak, magával sodorta őket a zűrzavaros korszak, ám ők gyökerek után sóvárogtak. Végül találtak egy vidéki kúriát New Hampshire-ben, és részben oda költöztek. Ezzel a tettükkel pedig nem voltak egyedül.

Ahogy a vietnámi háború tovább húzódott, a kiábrándult fiatalok hátat fordítottak a városoknak, és egy Thoreau-ig visszavezethető gesztusként kivonultak a vadonba, egy őszintébb és tisztességesebb életet keresve. Kate Daloz, a „vissza a természethez” mozgalom történetéről szóló We Are as Godsban így fogalmazott:

Friss diplomások, akik korábban még kalapácsot sem fogtak a kezükben, dohányszárító csűröket alakítottak át, és a Whole Earth katalógusát lapozgatták a petróleumlámpa fényénél. Vietnámi veteránok vályogtéglákat vertek. Tősgyökeres brooklyniak cédrusfákat vágtak ki Oregonban. Kezdő sportolók kecskét fejtek Humboldt megyében, és eperföldeket gyomláltak a hátukra kötött kisbabájukkal.

Összesen csaknem egymillió amerikai költözött a hatvanas évek végén és a hetvenes évek elején vidékre. Howard Zinn, az A People’s History of the United States szerzője volt az egyikük. Bernie Sanders egy másik. És így tett Samson és Carberg is. A gyarmatosítók érkezése óta a hetvenes években történt meg először, hogy a vidéki népesség gyorsabban nőtt a nagyvárosinál.

A horrorszerzők készségesen figyelmeztették rá olvasóikat, hogy a békés vidéki életről alkotott elképzelésük illúzió. Thomas Tryon megírta a Harvest Home című sikerkönyvét, amelyben városi szélhámosok költöznek Cornwall Coombe vidéki édenkertjébe, ám rá kell jönniük, hogy a föld vérre szomjazik. Mindezt 1973-ban, ugyanabban az évben, amikor Robin Hardy brit folkhorrorja, A vesszőből font ember nagyon hasonló tanulsággal szolgált, miként az egy évvel később mozikba került A texasi láncfűrészes mészárlás is. Viszont a vidéki horror amerikai hulláma többnyire A kikiáltó után érkezett. A kukorica gyermekei című novella Stephen Kingtől 1977-ben jelent meg, míg Manly Wade Wellman Appalache-hegységben játszódó horrorregénye, a The Old Gods Waken 1979-ben, amelyet vidéken játszódó horrorregények egész hulláma követett: Maynard’s House (1980), The Abyss (1981), Bloodroot (1982).

Samson regénye azért maradt fenn, amikor mellette annyian feledésbe merültek, mert sikeresen megragadta a hatvanas és hetvenes évek szellemiségét. A kikiáltóban a város önmaga ellen fordul, a seriffek elárulják a polgárokat, akiket elvileg védelmezniük kellene, a szülők elárverezik a gyerekeiket, és mindenki úgy rohan a szakadék felé, és ugrik a pusztulásba, mintha születésük napja óta erre készülne. Samson és Carberg a hatvanas és hetvenes években végignézte, ahogy családok a gyermekeik ellen fordulnak, seriffek árulják el az állampolgárokat, akiket védeniük kellene, végignézték, ahogy Amerika fejest ugrik a pusztulásba, mintha az alapítása óta arra várna, hogy elpusztítsa önmagát.

Békét kerestek vidéken, de Samson még itt is látta, hogy az embereket csábítja a „mi lenne, ha”-játék: „Ha megvenném ezt az ingatlant, felújítanám, és eladnám az értéke háromszorosáért, meggazdagodnék belőle.” Látta, milyen könnyű beleveszni a vagyonról és az újrakezdésről szóló álmokba. Látta önmagában és a körülötte lévőkben Perly Dunsmore-t.

A kikiáltó tízoldalas novellának indult, amelyet Samson megmutatott a férjének. A férfi volt az író a családban, és biztatta a párját, hogy folytassa. Samson ekkorra a lányuk felneveléséről szóló díjnyertes, Watching the New Baby című tényirodalmi kéziratával már szerzett magának egy ügynököt, Pat Myrert a McIntosh and Otistól, az első nők által alapított irodalmi ügynökségtől. Amikor befejezte A kikiáltó első változatát, elküldte Myrernek, aki egész éjjel falta az oldalakat, majd jelentkezett Samsonnál:

– Ez az – mondta az ügynök. – Író vagy. Gyere New Yorkba. Elviszlek pár helyre.

A jogok eladásával járó hirtelen felhajtás felforgatta az életüket, majd Samson agydaganata újabb változást hozott. Öt hónappal a megjelenés után Samson elhunyt, és ezzel dugába dőlt a kiadó által tervezett hatalmas reklámkampány. Ezek után csak a könyv maradt, könyvtári kiárusításokról sodródott szabadtéri könyvespolcokon és antikváriumokon át kollégiumi szobákig. Akármilyen valószínűtlen, a regény harminc éven keresztül nem tűnt el, pedig nem számíthatott senkire, csak az olvasókra. Egy könyv, amely azért maradt fenn, mert egy alapvető igazságot mondott el Amerikáról.

Perly Dunsmore, a kereskedők sötét oldala, az ízig-vérig amerikai Horatio Alger, akinek nem jött össze az élet, Huck Finn, aki felnőtt, és valami sötétebb dologgá torzult. Sosem lassíthat, különben utoléri a múltja. Mindig mesterkedik valamiben, és bármit is tesz, tudja, hogy a siker majd megváltja, csak őrá vár a látóhatáron túl, rögtön a következő városban. Dunsmore a saját történetének hőse, nem számít, hány feleség, hulla vagy megszegett ígéret kíséri az útját. Ezúttal sikerülni fog. És ha nem most, akkor legközelebb, mert Amerika az örök újrakezdések földje. Csak annyit kell tennünk, hogy emeljük a téteket, és elindulunk a következő városba, ahol senki sem ismeri a nevünket.

Viszont A kikiáltó a tervben rejlő hibát példázza. Az újrakezdés nem változtatja meg, hogy kik vagyunk, csak lehetőséget biztosít rá, hogy egy új történetet mondjuk el magunkról. Ám az elmondásához meg kell győznünk önmagunkat a történet igazságáról. Joan Samson rámutatott, mi abban a probléma, ha oda-vissza ingázunk város és vidék között, ha városról városra költözünk, és újra meg újra elmondjuk ezt a történetet, kényelmes kitalációkra cserélve a valóságot. Amikor az életed hazugsággá változik, te magad leszel az első ember, akit be kell csapnod. Utána a többi már alakul magától.

GRADY HENDRIX

2018. április

GRADY HENDRIX regény- és forgatókönyvíró, akinek munkái között találjuk a Horrorstört, a My Best Friend’s Exorcismt, és a We Sold Our Souls című heavy metal horrorregényt. A hetvenes és nyolcvanas évek horrorponyvahullámának történetéről írt Paperbacks from Hellért megkapta a Stoker-díjat.

1

A tűz hibátlan tölcsérben lobogott, mintha a füstcsíkra függesztették volna fel, amely egyenes vonalban ereszkedett le a tavaszi égboltból. Mim és John kiszáradt facsemetéket vonszolt el a kőfal melletti bozótosból, és a lángok közé vetették őket, majd gyorsan hátraléptek, ahogy a száraz levelek sziszegve tüzet fogtak.

A négyéves Hildie már azelőtt meghallotta a közeledő teherautót, hogy az öreg pásztorkutya észrevette volna. A kislány elszökdécselt az út széléig, és türelmetlenül várakozott. Gore teherautója volt, gyorsan közeledett, mély keréknyomokat hagyott, és mindkét oldalán sarat fröcskölt fel. John és Mim megállt Hildie mögött, mindketten számba vették, hogy mi baj történhetett, ami miatt a rendőrfőnök kijött az utolsó farmhoz az út végén.

Bob Gore lendületesen kiszállt a kocsiból, és beleakasztotta a hüvelykujját a farmerje zsebébe. Egyik lábáról a másikra helyezte a súlyát, mintha a hordóhasa az egyensúlyt keresné. Gore két dologban lelte örömét – a zűrökben és a pletykákban. Mindkettő kapcsán képes volt egy egész délutánt végigbeszélni, és meg sem kottyant neki. John hátrapillantott a tűzre.

– Jó napunk van az égetéshez – mondta Gore.

– Az erdőben még sok a hó, ha emiatt jöttél – felelte John, miközben biztosan tudta, hogy a rendőrfőnök nem emiatt jött. – Gondoltam, letudom az égetést, amíg nem kell hozzá engedélyekkel bajlódnom.

– Ugyan már – legyintett Gore. – Szoktam én keresni a bajt? – Moore-ékra vigyorgott.

Komoran álltak a rendőrtiszt előtt. Az apa, akinek alakját kerekdedre csiszolta a harmincévnyi rutin, akár egy kavicsot, határozottan, de kissé szkeptikusan nézett fel rá, míg az anya, akit a házasság és a szabadban végzett munka minden korábbinál közvetlenebbé tett, a lábához bújt kislányával együtt tiszta és kíváncsi tekintettel meredt a rendőrfőnökre.

Gore tölcsért formált a tenyeréből, és gyufát gyújtott.

– Az a helyzet – kezdte, miközben beleszívott a cigarettájába –, hogy árverést tartunk. A rendőrök támogatására.

John mélyen az overallja elülső zsebébe dugta a kezét, és összevonta a vállát.

– De te vagy az egyetlen rendőrünk, Bobby – mondta. – Már kaptál egy drága járőrkocsit, az egyenruhát meg hordani se szereted. Minek neked árverés?

– A helyettesekre – felelte Gore.

– Helyettesekre! – ismételte John.

A rendőrfőnök vállat vont.

– Elégedetlenkednek a népek. Volt az a betörés a dombon, aztán az erdőtűz Rouse-éknál, meg a rablás Lindennél… – Gore a tűz szétszórva visszaverődő tükörképére nézett a kerti tóban. – De az utolsó csepp a gyilkosság volt a Fawkes-házban tavaly tavasszal.

Hildie elunta magát, és ide-oda táncikált, megrángatta Mim karját, aki ringatózni kezdett a kislány ritmusára.

– Száz éve az első gyilkosság Harlowe-ban – mondta John. – És biztosan nem helyi követte el. Ahogy valószínűleg a többi bűnesetet sem.

– Akkor is változnak az idők – felelte Gore. – Gyilkosság a város kellős közepén? Pedig olyan szép régi ház. Páran folyton rágták a fülem, hogy tiltsam meg Ameliának a szobái kiadását. Erre az lett a vége, hogy megfojtották…

– Nem lehetett megtiltani neki – csitította Mim. – Az öreg Adeline Fayette is húsz éve ad ki szállást a turistáknak.

– Gyanítom, ha a fiatal Nick Fawkes sem tudta lebeszélni róla Ameliát, nem lett volna sok értelme másoknak is sorban állni a pofonért – mondta John.

– Talán kellett neki a pénz – jegyezte meg Mim, és elgondolkodva végigsimított rövid hajfürtjein. – Egyedül maradt a két gyerekkel…

– Ki tudja? – mondta Gore. Egyik lábáról a másikra állt. – Az államiak a kisujjukat se mozdítják. „Sok a megoldatlan eset”, ezt hajtogatják. Az emberek túl sok tévét néznek. Aztán elvárják tőlem, hogy nyomok után rohangáljak. Lenne nekem jobb dolgom is, de azt hiszik, minden szerencsétlen balfékből lehet nagymenő detektív. Hát, van egy rossz hírem…

– Attól nem oldódnak meg a gondok, ha mindenki seriffhelyettes lesz – mondta John. Végignézett a takaros fehér tanyaházon. – És Harlowe nagyrészt békés város.

– Nem olyan, mint régen – ellenkezett a rendőrfőnök. – Egyre rosszabb. És nem csak nálunk. Ismered Perly Dunsmore-t, aki végül megvette Fawkesék házát? No, kikiáltó a fickó. Bejárta a fél világot. És azt mondja, mindenhol egyre rosszabb. Terjeszkednek a városok, és megtelnek idegenekkel. Nézd meg Powltont. Öt év alatt a duplájára nőtt.

– Micsoda? – hitetlenkedett John. – Négyszázról nyolcszázra? És ez is csak a lakókocsipark miatt.

– Ugyan már, Johnny – mondta Gore. – Egy-két seriffhelyettes nem árthat. – Elvigyorodott. – Legalább mást is lehet majd hibáztatni rajtam kívül. És ha árverésen szerzünk rá pénzt, akkor téged nem is fog érinteni. Hozzá se nyúlunk a város költségvetéséhez.

John végigmérte a férfit.

– Nem rád vall, hogy változásról ábrándozol, Bobby – mondta. – Az az új pacák…

– Okos ötlet gyűjteni a rendőrségnek. Ez a lényeg – felelte Gore, aztán elhallgatott, amíg a tűz felé dobta a cigarettacsikket. – És úgy emlékszem, tavaly adtál a tűzoltóknak egy régi ekét.

John ezen kuncogott.

– Ért vagy három és fél centet. Valami hobbifarmer adott érte tizenkét dollárt. Biztos ekhós szekérrel akar nyugatra indulni.

– Ilyesmiről lenne szó – mondta Gore, és kiköpött oldalra egy adag bagót.

– És a régi abroncsok? – kérdezte Mim.

John bólintott.

– Öt-hat darab akad valahol.

– Egyesek gyertyatartókat csinálnak belőlük – világosította fel Mim Gore-t derűs arccal. – Vagy kékre festik, kirakják a behajtójuk végébe, aztán felborítja a hóeke.

A rendőrfőnök a sarkára helyezte a súlyát, széles álláról és vonásaiból eltűnt a szokásos ernyedtség.

– Pompás – felelte.

Az abroncsokat a fáskamrában tartották. John és Gore kihozott fejenként kettőt, és a teherautóhoz vitték őket. Mim nevetve szaladt el mellettük, az utolsót kergette, amely úgy gurult le a ház előtti gyepen, akár egy hulahoppkarika. Gore lenyitotta a teherautó platóját, és sorban egymás után felemelte az abroncsokat.

– Köszönöm – mondta, miközben szeretettelin megütögette a legfelsőt. – Aszondom, ezek tíz dolcsit is hoznak, ha beindul az új árverés.

Mim és Hildie látott még a rendőrfőnök mellett egy csorba edényekkel teli kartondobozt, egy csúnyán megrepedt fenyőfa varróasztalt és egy túlméretezett karosszéket, amelynek egyik karjából kilógott a bélés.

– Miért viszi el a kerekeinket? – kérdezte Hildie, miközben Gore elhajtott.

– A kikiáltó el fogja adni őket – mondta az apja.

– Miért? – kérdezte a kislány.

John összevonta a szemöldökét, és vállat vont.

– Pénzért, kincsem – felelte Mim. – De az már nem a mi dolgunk. Végképp nem.

Beköszöntött a sárszezon. Az erdőt továbbra is tisztességes hótakaró borította, bár sötét körökben húzódott vissza a fák törzsétől, amelyek átmelegedtek a hosszabbodó nappalokon. Viszont Moore-ék legelőjéről a délkeleti irányba néző meredek lejtőről mostanra eltűnt a hó, eltekintve néhány csillogó kupactól a nagyobb halmok helyén a domb tövében meg a patakparton. A felázott talaj, amely összetapadt a tavalyi széna gyökereitől, szivacsként engedett az ember lába alatt. A nap kiszívta a nedvességet az erdőkből, mezőkből, patakokból és tavakból, majd a levegőben engedte szabadjára. Viszont az égbolt felhőtlen és kék maradt. Az évnek azon időszaka volt, amikor dohosnak érződtek a kesztyűk, sapkák és a beltéri meleg. Ezernyi tennivaló akadt a szabadban, és a vidéki emberek úgy érezték, új erőre kapnak.

Csütörtök délután, amikor Gore megint kijött hozzájuk, John és Mim a földjük közepénél jártak, ahol kicsit enyhült a lejtő, és azon tanakodtak, hová ültessék az óriástököt, amelyet abban az évben a piacra szántak, és hová vessék a kukoricát, a zöldbabot meg a burgonyát. Hildie a tavalyi burgonyaföld szélén guggolt, a jeges sárba dugta a kezét, és nézte, ahogy a mélyedés megtelik vízzel. Csak Mama tudott a száraz nappaliban maradni, merevek voltak a tagjai az ízületi gyulladástól, így a fatüzelésű kályha mellől nézte a tévét. Manapság ritkán élénkült fel az időjárástól, és akkor is csak annyira, hogy megjegyzéseket tegyen rá, mit látott az ablakon kilesve. Ráadásul a tévéműsorairól éppúgy nem szívesen mondott le, mint a fülébe jutó apró pletykákról.

Amikor Gore kiszállt a teherautójából, Moore-ék integettek neki, és elindultak lefelé a dombon. Hildie és Lassie caplatott elöl.

– Mit akar már megint? – morogta John.

– Jött elmesélni, milyen csodásan ment az árverés – nevetett a felesége.

– Rikkancsnak kellett volna állnia, nem rendőrnek.

Mama is meghallotta a teherautót, és kopogott az ablakon, lelkesen integetett, alakját elszürkítette a kopott nejlon, amelyet szigetelés gyanánt ragasztottak az üvegre.

Odabent a házat enyhén belengte az égő fa füstjének csípős szaga. Az évek során a tűzhelyekből matt fekete réteg rakódott a mennyezetre, és korom ült meg a lesúrolt padlódeszkák réseiben. A házban egyazon család több generációja élt, és a különböző korszakokból származó kincsek minden vízszintes felületet elfoglaltak. Még a tévékészülék tetején is állt egy hornyolt talpú petróleumlámpa, egy gravírozott üveghenger, benne művirágokkal egy poros búra alatt, három porcelánfigura és egy műanyag Szabadság-szobor. Az egymással párhuzamosan ketyegő órák halk ritmust szolgáltattak – a kakukkos óra, a felhúzós óra az üvegére festett galambvirággal és az állóóra az előszobában. A kongatások és a kakukk csipogásai viszont már nem voltak összhangban, így a házat a kintről beszűrődő madárdalt ellenpontozva véletlenszerű hangok töltötték be, amelyeket Moore-ék már szinte meg sem hallottak.

A nappaliban Mama egyenes háttal ült a világos színű ágytakaróval fedett kanapé kellős közepén. Mintha összement volna, amióta felvette a ruháját. Flanel fürdőköntösének gallérja úgy állt behúzott nyaka körül, akár egy szerzetes kámzsája, és bolyhos rózsaszín fürdőpapucsa mintha négy számmal nagyobb lett volna a lábfejénél, amelyet gondosan egymás mellett tartott a fertőtlenítővel feltörölt padlón. Inkább tűnt gyermeknek, mint nagymamának.

A robusztus Gore vigyorogva állt a szoba közepén, a helyiség szinte eltörpült körülötte. Mama parancsolón felé nyújtotta a kezét, mire a rendőr kivette a kezét a zsebéből, és közelebb hajolt, hogy megfogja az asszonyét.

– Hogy van, Mrs. Moore?

– Vacakul – sóhajtott Mama. – Nem vagyok már a régi. – Megfáradt hangja elütött apró, mogyoróbarna szemétől, amely éles volt, akár a hiúzé, miközben Bob Gore-t figyelte kócos szürke haja alól.

Hildie felpattant a kanapéra, és odabújt Mamához. Anélkül, hogy levette volna a szemét Gore-ról, Mama kinyújtotta bütykös kezét, és pár paskolással rendre utasította Hildie-t, mire a kislány elcsitult, és összefűzte ujjait az ölében.

Mim egy egyenes hátú szék szélén ült az ajtó közelében, John pedig a zongoraszéket foglalta el.

– És te, Bobby? – kérdezte Mama. – Mi újság? Meséljél valamit, aminek még máma a végére is érsz.

– Perly Dunsmore az újság, Mrs. Moore – mondta a rendőrfőnök, miközben terebélyes alkatával kényelmesen elhelyezkedett a hintaszékben. – Évek óta a legnagyobb újság Harlowe-ban. – Elvigyorodott, mintha a kikiáltó egy csillogó új holmi lenne, egy különleges felfedezés, egy olyan alkalmi vétel, amelynek értékére az összes szomszéd irigykedhet, ha meglátja.

– Kicsoda? – vonta fel a szemöldökét Mama. – A futóbolond, aki egymaga kőtözött be a Fawkesék házába?

Gore cigarettára gyújtott, talált egy virágcserepet a bal könyökénél, amelybe hamuzhat, és egy kicsit mintha nagyobbra szívta volna magát. Felsóhajtott.

– Ne fárasszál már, Bobby – mondta Mama, de a hangja már egyáltalán nem tűnt megfáradtnak.

– Jól ment? – kérdezte John.

– Csodásan – mondta Gore, miközben nagy levegőt vett. – Elképesztően pazar árverés volt. – Kuncogott. – Nem hinnéd, de Perly Dunsmore mindenből kihozza a legjobbat. Micsoda kikiáltó! Nem láttam még hozzá foghatót. Rá se lehet ismerni, ha felmegy a pódiumra. Mint azok a halak, amik négyszer akkorára tudják felfújni magukat. Vág az esze, akár a borotva. És micsoda beszélőkéje van! Hozzá képest én szűkszavúnak tűnök.

– Az ilyen városi fickóknak más a beszélőkéje – mondta John. – Motorolajat isznak reggelire.

– De Perly New Hampshire-ből származik – felelte Gore. – Elvirából, fentről a kanadai határtól. Nem sok újat tudunk neki mondani a vidékről.

– Azt hittem, valami tanácsadó nagykutya – jegyezte meg John. – Arthur Stinsontól ezt hallottam. És ő már csak tudja, amennyit festett meg takarított abban a házban.

– Hát, Perly nem átlagos fickó – mondta a rendőrfőnök. – Sőt, ez az ember bármit végigvisz, amit a fejébe vesz. De New Hampshire-ben ő is egy farmon nőtt fel, mint mi. Csak még pendelyes korában továbbállt. Megfordult ő mindenfelé, amit csak el tudtok képzelni. Mexikóban, Alaszkában, Vegasban, Venezuelában. Bejárta a világot. És bejárta Amerikát is. Néha talán tartott egy árverést, de az ideje nagy részében amolyan tanácsadóként dolgozott, aki megmondja az embernek, hogyan igazgassa a földjét. Folyton utazott. Biztosan azt hitte, talál egy jobb helyet.

Mama felhorkant.

– Úgy fest, nem talált, asszonyom – folytatta Gore. – Mert idejött, és kész ott letelepedni, ahonnan indult. Sőt, így szerzett tudomást a Fawkesék házáról is. Egy éve megszállt benne, amikor Amelia szobákat adott ki. És volt annyi esze, hogy észrevegye, Harlowe nem rosszabb hely a többinél.

– Azt rebesgetik, elég olcsón vette a Fawkes-házat – mondta John.

– Akkor is van benne valami furcsa – szólalt meg Mim. – Egyedül beköltözni abba a nagy házba egy szem kutyával. Főleg, hogy egy ideje a füvet se nyírta ott senki.

– Meg a gyilkosságok se zavarják az éjszakában – fűzte hozzá Mama.

A rendőrfőnök vállat vont.

– Perly tudja, hogy azoknak semmi köze ahhoz, Harlowe valójában milyen város.

– Mégis, miért Harlowe? – kérdezte John. – Powlton vagy, mondjuk, Peterborough környéke helyett, ami sokkal tetszetősebb.

– Ó, Perlynek tervei vannak – mondta Gore. – Hallanotok kellene.

– Ki kéne hoznod ide – mondta Mama.

– Kedvelné őt, asszonyom. Van benne valami, ami tetszik a nőknek. És Perly felismerné az értéket egy ilyen szépen karbantartott tanyában.

– Mert nem neki kell karbantartania – mondta John. – Őt akarod kijelölni helyettesnek?

– Kérdeztem, de nem érdekli – felelte Gore.

– Csak az érdekli, hogy téged ugráltasson. Az igazi munka büdös neki – közölte John.

Gore a homlokát ráncolta.

– Red Mudgett visszajött. Munkát keresett, és tudod, hogy mindig megvolt a magához való esze.

– Bobby! – kiáltott fel Mama. – Ugye nem vótál képes munkát adni Red Mudgettnek? Aszittem, több eszed van a többi Gore-nál.

– Perly azt mondta, nem lesz vele gond – felelte a rendőrfőnök, miközben cigarettáért turkált a zsebében.

Hildie lemászott a padlóra Gore elé, és Lassie-t átkarolva leült. Elbűvölve figyelte, ahogy a férfi az első cigarettája végével meggyújtja a következőt.

– Amióta az eszemet tudom, ő a legrosszabb pernahajder a városba’ – mondta Mama. – Nekem nem kell bemutatni. Jó három évig járt hozzám vasárnapi iskolába.

– Énszerintem Mudgett jó útra tért – mondta Gore.

– Szerinted vagy Dunsmore szerint? – kérdezte John.

– Hát, bekötötték a fejét – mondta a rendőrfőnök. Zsebkendőt vett elő, és megtörölte a homlokát. – Tetszetős felesége van. – Végigmérte Mimet. A nő elmosolyodott, enyhén elpirult az orra melletti világos szeplők alatt. – Nem tudom, Johnny – folytatta Gore. – Ha neked meg Mudgettnek összejött, talán nekem is van remény.

– Vicces – mondta John. – Kinéztem volna Redből, hogy sose nősül meg. Azok alapján, amiket beszélt, azt se gondoltam volna, hogy valaha újra Harlowe közelébe jön.

– Ha mán itt tartunk – vágott közbe Mama –, te nem tartod csöppet furcsának, hogy ez a kikiáltó idegyött, nem pedig hazament a szülővárosába, ahun mindenki ismeri?

Gore egy pillanatig kivárt a válasszal.

– Mostanában New Hampshire északi része elég lehangoló környék – felelte.

– Mert itt nem lehangoló – mondta John, és a csűr felé mutatott.

– Itt változások jönnek – közölte Gore. – Gondolj a nyaralókra. És az új emberekre, akik már a telet is itt töltik. – Hátradőlt a székében. – Mint mondtam, Perly ismeri ezt a vidéket. Nagy dolgokat lehet tető alá hozni a harlowe-i földekkel. Én mondom nektek, hogy így lesz. Ismeritek a kisvárosokat lent Massachusetts körül? Ugyanolyan rosszak, mint a nagyvárosok. Csak a vandalizmus, mocsok meg forgalom… Perly úgy gondolja, tud segíteni benne, hogy Harlowe kellőképpen megnőjön, mire ez minket is elér.

– És ha Harlowe egyáltalán nem akar növekedni? – kérdezte John.

– Akkor fogj dinamitot, és robbantsd fel az autópályát – vágta rá Gore, és bocsánatkérőn Mamára nézett. – Boston körül meg mindenfelé úgy szaporodnak, akár a gyapjaslepkék júniusban… – Előredőlt a székében. – Ráadásul ti szeretnétek nagyvárosban élni?

– Nem én – felelte John.

– Nyilván nem – dőlt hátra a rendőrfőnök. – Perly szerint a városiak azért csinálnak akkora felfordulást, bármerre mennek, mert pont az hiányzik nekik, ami nekünk megvan. Azért jönnek ide, mert tisztes vidéki értékeket keresnek. Igazi embereket, hogy úgy érezzék, közéjük tartoznak. Valamiféle kapcsolatot. De most tartjuk tőlük a távolságot, nem hagyjuk, hogy belefolyjanak a dolgainkba…

– Most költözött ide – vágott közbe John. – Máris fogadóbizottságot akar játszani? Vagy téged akar kiültetni a város szélére, hogy százszorszépeket osztogass… mondjuk, az új járőrkocsidból?

– Az istenit, John – mordult felé Gore. – Mindig csak gúnyolódsz. Amikor annyian költöznek ide, mit árthat, ha van valaki a városban, aki tudja, mit csinál?

– Engem az érdekelne, mit akar magának kikaparni – közölte John.

– Teljesen félreismered Perlyt. A lényeg, hogy ő amolyan jótét lélek. Folyton azzal nyaggat, hogy tegyem le a sört meg a cigarettát. Mint azok az ódivatú prédikátorok, akik fekete fejfedőt meg gallért hordtak. Kitalálta, ha kezdésnek visszahozzuk az árveréseket, táncházakat, varróversenyeket meg a szeretetvendégségeket… emlékszel, milyen betűzőversenyeink voltak, mielőtt bezárták a régi iskolát?

– Mindketten folyton kiestünk a legelején. Visszavágysz abba az időbe?

– Meg aztán Perlynek sokat számít a gazdálkodás, a kútvíz, a tűzifa meg a tiszta levegő. Az ő fejében ezek fontos részei a keresztény értékeknek.

Mim nyugtalanul rágcsálta a körömágyat a hüvelykujján.

Gore még egy cigarettára gyújtott, és akkorát szívott belőle, hogy az egész felsőteste megemelkedett vagy tizenöt centit. Hildie-re pillantott maga előtt, majd nyugtalanul az utcafront felőli ablakok között lógó műanyag százszorszépekre nézett.

– Sőt, megkért, hogy kérdezzek rá, ki adná be a gyerekét, ha indítana egy vasárnapi iskolát.

– A magam részérül harminc évig tanítottam vasárnapi iskolába’ – mondta Mama.

– Igen, tudom – bólintott Gore.

– Persze Hildie járhatna – folytatta Mama. – Imádná. És rá is férne.

Hildie megérezte magán nagyanyja önelégült pillantását, beharapta a száját, és az anyjához szaladt.

Hangos reccsenés hallatszott a tűzhelyből, aztán a felcsapó lángok lobogása, ami a legkevésbé sem érződött kellemesnek, a szobában ugyanis Mama kivételével már mindenkinek túl meleg volt.

– Ezért jöttél el idáig? – kérdezte John, és elnevette magát. – Gyerekeket toborzol a vasárnapi iskolába?

– Hát, nem egészen – felelte Gore. – Az a helyzet, hogy jövő szombaton megint rendezni akarunk egyet.

– Még egy árverést? – kérdezte John, és elharapta a nevetését.

A rendőrfőnök vállat vont.

– Azt hittem, jól sikerült az első – mondta John.

– Jóból sosem elég – fészkelődött a székében Gore. – Arra gondoltunk, esetleg többet is tarthatnánk.

– Újfent a rendőrségnek?

Gore beletúrt a farzsebébe, megint a zsebkendőjét kereste.

– Talán csak azután szerezzünk több rendőrt, hogy kezelhetetlen lett a bűnözés?

Mama lelkesen bólogatott.

– Pont most mesélte Janice Pulver, hogy a biztosítónak muszáj vót árat emelnie, mer’ olyan sokat kellett fizetnie a mindenfele tábort verő hippik miatt. Arró’ nem is beszéve, hogy Ameliát megfojtották.

– Hát, egyre bonyolultabb a világ – mondta a rendőrfőnök, miközben hálásan Mama felé fordult. – Nagyjából ezt az egyet tudom.

– Végül is odaadhatjuk nekik a régi tálalót – mondta Mama. – Aztat amúgy se hasznájjuk.

Azokon a napokon, amikor egyikük sem ment be a városba, John fél kilométert sétált a postaládáig, ahogy tette ezt azóta, hogy kissé nagyobb lett, mint most Hildie. Általában üresen találta. De a Gore második látogatása utáni pénteken, amikor felemelte Hildie-t, hogy belenézzen, a kislány egy levelet vett ki a ládából. Hazáig szaladt John előtt a napsütésben, olyan fürgén, hogy az apja futás nélkül alig bírta tartani vele a lépést, pedig arról már pár éve leszokott. Csizmája ritmikusan ropogott a homokos sárban, ahogy széles arcán elégedettséggel követte a kislányt. Hildie közben egyre távolabb került tőle, és úgy lobogtatta feje felett a levelet, akár egy zászlót.

A kislány diadalmasan a nagyanyja ölébe dobta a levelet, és megvárta, hogy az apja leüljön a hintaszékbe, és ő az ölébe mászhasson. Mim a kötényében a zongorának támaszkodott. Mama hangosan felolvasta a levelet.

Kedves John, Miriam, Mrs. Moore és Hildie!

Az abroncsok, amelyekkel hozzájárultak a rendőrségi árveréshez, meglepően jó áron keltek el. Szeretném átutalni önöknek az összeg egy részét, ezzel viszonozva a szívességet.

Bob szerint az árverés óriási sikert aratott. A magam részéről bízom benne, hogy ez a jövőben hozzá fog járulni Harlowe biztonságához.

Mint azt kétségkívül tudják, én vagyok a korábbi Fawkes-ház tulajdonosa a Parade-on, és szívből remélem, hogy hamarosan szomszédokként ismerkedhetünk meg, és gyakran találkozunk majd.

Tisztelettel,

Perly Dunsmore

A boríték tartalmazott még egy három dollárról szóló csekket.

– A tűzoltók nem keresnek ennyit – mondta John, miközben megforgatta kezében a csekket.

– Az biztos, hogy Bob Gore a tenyeréből eszik, akár egy kiscica – mondta Mim.

– Nincs ezen mit prüszkölni – szólt közbe Mama. – Akármilyen szószátyár, Bobbynak van annyi sütnivalója, mint a tizenkilenc Gore gyereknek együttvéve. És ha ő is úgy elment vóna Harlowe-ból, mint a többi, az öreg Toby állhatna sorba segélyér’.

– És a tehenek, Mama? – kérdezte John, miközben Mimre kacsintott. – Azok is mehetnek segélyre. Ennyi erővel le is lőhetnék Tobyt, ha elveszik a teheneit.

– Csodálom, hogy nem dől rájuk a pajta – közölte Mim.

– Mindenki tudja Harlowe-ba’, hogy amíg Toby talpon van, a pajta is állni fog – csattant fel az öregasszony.

– Lehetne rosszabb rendőrünk is Bobnál – mondta John. – Az biztos, hogy szempillantás alatt kiér, ha hívjuk.

– Mert fél, hogy lemarad valamiről – ágált Mama.

– Cudar dolog, nem igaz? – kérdezte a fia. – Hét évig arról álmodott, hogy megoldhat egy istenadta bűnesetet. És most bőven kijutott neki, itt egy fojtogatás, nem beszélve a betörésről meg a rablásról. Mire szerencsétlen Bobby még egy gyanúsítottat se képes összeszedni.

– Fanny szerint olyan csalódott, hogy beszélni sem hajlandó róla – jegyezte meg Mim. – Még pár ital után se. Én megértem. Szégyen, gyalázat, az orra előtt a város legnagyobb házában.

Mama Johnhoz fordult.

– Emlékszel a betűzőversenyekre, amikor még az öreg Nicholas Fawkes árveréseket tartott a nagy pajtába’? – kérdezte. – Nem semmi hagyomány, igaz? Tán ezt a Perly Dunsmore-t mégsem ejtették a fejére. Többször le kéne járnod a bótba. Meghallgatni, miket beszélnek az emberek.

John a fejét rázta, és elvigyorodott.

– Nagyon érdekel téged ez a fickó, Mama – mondta.

– Még sosem gondoltam így rá, John. Te igen? – kérdezte Mim. – Hogy valójában arra vágynak, hogy olyanok legyenek, mint mi.

– Kicsodák? – kérdezte a férfi.

– A népek, akik kiköltöznek a városokból vidékre.

John és Mim felfelé baktattak a legelőn, hogy visszategyék a kiesett köveket a hátsó falba, így a tehenek ne kóborolhassanak el az erdőbe. Mindig kiadós sétát jelentett felmenni a dombtetőre, de ezen a reggelen a sűrű köd is akadályozta őket, amitől egy nagy utazásnak tűnt az egész. A lányuk engedelmesen sétált közöttük, szorosan fogta a szülei kezét. Egy rejtőző légykapó újra meg újra felkiáltott, mintha számolná hangtalan lépteiket egyre felfelé a fehérségbe vesző meredek barna szigeten, olykor pedig varjak károgtak a távolban.

Mint mindig, félúton megálltak, és lenéztek a tóra, amelyet teljesen eltakart a köd.

– Nézzétek a házat – suttogta Hildie.

– Szépen mutat – jegyezte meg Mim.

Látták a kerítés fehér körgallérját a domboldalon, a hátuljánál a magas, faragott cölöpökkel. A köd kiszívta a színeket a lepattogzott festékből, a fáskamra rozsdás bádogtetejéből, a kémény hiányzó tégláiból, az ablakokra tett nejlonból, még a tavalyi folyondár indáiból is, amelyek még mindig kapaszkodtak a kerítésbe.

– Milyen szép rendezett – jegyezte meg John.

– Mintha rátették volna a kezüket a nyári népek – nevetett Mim, és baktatni kezdett felfelé.

Hamarosan felbukkant a ködből az apró, fallal körülvett sírkert a cseresznyefa alatt.

– Vigyázzatok! – figyelmeztette őket Mim, ahogy közelebb értek, és még épp elkapta Hildie-t, mielőtt az belelépett volna a tavalyi mérges szömörce barna maradványaiba. – Azt majd le kell permeteznünk, mielőtt nyáron megint kihajt.

– Mielőtt Mama meghal – suttogta a férje. – Azzal jó sok dolog lesz.

– Tatához meg a többiekhez sem méltó, akik előtte haltak meg, hogy mérges gyomok között nyugodjanak.

A kislányuk ekkor azonban megint lenézett a dombról.

– Eltűnt! – kiáltott fel. – Eltűnt a ház!

– Ahogy te is eltűntél a házból nézve – nevetett John. Felültette a kislányt a vállára. – Nézd a fűzfákat, kincsem! Látod azt a sárga maszatot? Ki fognak zöldülni, és mire észbe kapunk, itt a tavasz. – Elindultak a mező hátsó magas fala felé, és közben nyitva tartották a szemüket beomlott részeket keresve. De a gránittömbök többsége a megszokott helyén maradt, a kurminszőlő erős indái ott tartották őket.

– Mindent egybevetve engem cseppet sem zavar – mondta Mim.

– Micsoda? – kérdezte John.

– Hogy így élünk.

2

Miközben a sárból kikeltek a púposszúnyogok, a púposszúnyogok után pedig a moszkitók, Bob Gore újra meg újra kijött hozzájuk.

Moore-ék hallottak a Linden boltjában tartott árverésekről. Minden héten egyre több ember érkezett, még többeket vont bűvkörébe a vidéki élet romantikája, amely ugyanabból az elvakult kényszerességből fakadt, amely Hildie születése óta buldózerekkel dúlta fel a domboldalakat, és lakókocsikat meg apró készházakat telepített rá, amelyeket úgy terveztek, hogy hagyományosnak tűnjenek. Az újonnan beköltözők egy része mindennap elment kocsival félúton Bostonig, hogy az autópálya-körgyűrű mentén dolgozzon. Néhányuk a csillogó üveg- és acélgyárakban vállalt munkát a dél felé tartó 37-es út mentén. És egyre több nyaraló özönlött le az autópályáról minden hétvégén, elárasztották Linden boltját a leheletvékony csíkos és pettyes ruháikban, panaszkodtak a termények árára, és elhordták a műanyag golyókat, papírforgókat és lufielefántokat, amelyeket Hildie annyira szeretett.

Amikor Gore kijött hozzájuk, John mutatta neki az utat a pajta barlangszerű zugába, ahol egy évszázada gyűltek a törött hintaszékek, hiányzó lábú asztalok, repedt tükrök, rozsdás gyümölcsprések és régi szerszámok.

– Szerinted meddig veszik még ezeket a kacatokat, Bobby? – kérdezte az egyik héten John.

– Ezen jómagam is elgondolkodom néha – vallotta be a rendőrfőnök. Megállt, és cigarettára gyújtott, nézte, ahogy a füst gomolyog a fejük feletti pókhálók felé. – Perly kész varázsló, de akkor is…

– Nehezen tudom elképzelni, hogy egyeseknek nincs jobb dolguk tavasszal, mint hogy árverésekre járjanak.

– Hát, ők nem gazdák – felelte Gore. – Döbbenetes látni, hogy ennyi városi elözönli szombatonként a főteret. Errefelé tisztességesen növekszenek a városok. De még azok sem tudják, mihez kezdjenek magukkal szombaton, akik hétvégére kocsikáznak le idáig. Lenyírják a füvet, taligával elviszik a szemetet a telepre, panaszkodnak a bogarakra. Nofene. Szerintem Perlynek igaza van. Az árverésektől úgy érzik, ők is részei valaminek.

– Nem mondom, hogy nem jönnek jól a csekkek – jegyezte meg John.

– Perly szerint ez csak a legjobb amerikai hagyományok szellemében zajló adásvétel, és mi jobb műsort kínálunk nekik, mint egy diszkont, ahová a városban járnának szombatonként. És egyesek talán csak szeretik szórni a pénzt.

– Aranyberakás kéne a járőrkocsikra, vagy mi? – kérdezte Moore, miközben előkotort egy régi zsírkő mosogatót, és intett Gore-nak, hogy fogja meg a másik végét.

– Munkaerő – mondta a rendőrfőnök. – Most már öt helyettesem van.

– Öt! – kiáltott fel John.

– Hát, ahogy Perly szokta mondogatni, jobb félni, mint megijedni. – Gore végigsimított a szürke zsírkövön, és az értékét latolgatta. – Azt már meséltem, hogy Mudgettet felvettük, aztán most jött még Jimmy Ward, Sonny Pike, Jim Carroll, meg a szomszédod, Mickey Cogswell.

– Súlyos társaság – vonta össze a szemöldökét John.

– Perly szerint – mondta Gore, miközben felpillantott a másikra – az emberek az ilyen férfiak miatt akarják Harlowe-ba hozni a fiaikat.

John felemelte a nehéz mosdótál rá eső oldalát, és segített Gore-nak kivinni a teherautóhoz.

– Mikor jössz le megnézni az emberünket akció közben? – kérdezte a rendőrfőnök. – Igazi varázsló. Úgy megbabonázza a népeket, hogy nem bírnak magukkal.

– De Bobby – felelte John –, te minden csütörtökön eljössz hozzánk, és majd kiugrasz a bőrödből, mennyi furmányos dolgot mondott az a fickó a héten. Miért kéne élőben is látnunk?

Moore-éknak tavasszal kevés szabad percük maradt. Ez volt az az időszak, amikor megalapozták az egész éves megélhetésüket.

John felszántotta és bevetette a föld negyedét, amelyet nagyrészt benőtt a hölgymál és a margaréta. Mim megmetszette és lepermetezte az almafákat. John boronálta és megtrágyázta a kertet, valamint a sütőtöknek szánt új földdarabot. Mim és Hildie pedig vetettek, kézzel nyomva bele a magokat a nedves földbe. Levették az ablakokról a védőfóliát, és kiraktak Hildie-nek egy hintát és egy régi abroncsot. Virágokat ültettek a ház elé és a nagyobbik kertbe az út túloldalán, amelyet még mindig Mama kertjének neveztek, bár Mimé volt, nem Mamáé, aki levágta a virágokat, és eladta a gyülekezetnek. És persze reggelente megfejték a teheneket, kihajtották a legelőre, aztán este behajtották és megint megfejték őket.

A kislányuk mindenhová a szüleivel tartott, ült a kisszékén, miközben fejtek, biztos távolságban Napsugár farkától, és kérdések végtelen sorát tette fel, vagy tétlenül énekelt magának. John és Mim csendben meghallgatták, és válaszoltak, amire tudtak, nekitámasztva fejüket a tehenek meleg horpaszának, belefeledkezve a hét tehén fejésének ritmusába.

Egy bő évtizeddel Hildie születése előtt házasodtak össze, és a hirtelenszőke kislány annyira nem hasonlított a szüleire, hogy Mama azzal piszkálta az unokáját, hogy biztosan egy pitypangtól származó váltott gyerek. John és Mim nagy családot tervezett. A növekedéshez hozzátartozott, hogy ágakat hozzanak, a lehető legtöbbet. Amikor egybekeltek, a tej ára stabil volt, és az élet nem ígért nehézségeket. De ha a tejtermelés nem lett volna kifizetődő, akkor is elfogadták volna a gyermekáldást a dolgok rendjeként, ha úgy alakul. De mire Hildie világra jött, a terveik szinte elfeledett sóvárgássá halványultak, nem azért, mert annyira vágytak egy gyermekre, hanem inkább attól az érzéstől, hogy lehagyta őket a föld ritmusa, mint az almafát, amely olyan szépen virágzott, de nem lehetett rávenni, hogy gyümölcsöt hozzon.

John és Mim mindig együtt mentek ki a mezőre, az erdőbe és a pajtába, és testvérekként vették fel egymás ritmusát, hogy elvégezzék, amit el kell végezni. És gyakorlatilag Hildie születésétől fogva kitartottak e szokásuk mellett, és magukkal vitték a kisdedet, vagy hagyták aludni a nagymamájával, aki túlságosan megrokkant ahhoz, hogy gondját viselje, de arra képes volt, hogy kongatással hazahívja őket, ha a kislány felébredt. Amikor Hildie kicsi volt, Mim a hátán hordta, vagy kikötötte egy cölöphöz, akár egy kecskét, és ahogy a kislány cseperedett, ösztönösen a szülei közelében maradt. Bizonyos értelemben pedig, bár nem számítottak erre, és sosem beszéltek róla, teljesnek, sőt boldognak érezték magukat attól, hogy a gyermek a közelükben van.

Esténként, mint minden évben, amikor a tavasz feltöltötte őket energiával és felkavarta az ambícióikat, a család arról beszélgetett, hogy lebontják a nagy középső kéményt, és kialakítanak egy igazi fürdőszobát káddal és elektromos vízmelegítővel. Ha Mim tudna pár napot takarítani a városban nyaralóknál, vagy valamivel több virágot adna el, netán ha John többször vezethetné a földgyalut vagy a hókotrót a városnak, vagy egy kicsivel több kisegítő munkát kapna Cogswelltől, akkor ki tudnák fizetni. Idén a kikiáltóról is beszélgettek – hogy milyen tervei lehetnek a várossal. Izgalom övezte az érkezését, amely mintha összhangban lett volna a tavaszi felpezsdüléssel. Emiatt belenyugodtak Bob Gore látogatásaiba, és meghallgatták, mit mesél azokról a dolgokról, amelyek a tanyájuk közvetlen határán kívül történnek.

– Mindig is mondtam – jelentette ki Mama. – Azér’ gyönnek ide az emberek, mer’ Amerika itt kezdődött. Belátják, hogy az a felgyorsult élet nem éri meg a nyűgöt, ami vele jár.

– Akkor miért nézed úgy azt a sok ficsúrt a tévében, mintha a Jóisten szólna belőlük? – piszkálta John.

– Mer’ szerinted mit kék csinálnom, amikor a lábamnak annyi hasznát se veszem, mint két nyalókás pálcikának?

– Ha az árverésekért kapott csekkek csak egy kicsit többet érnének – szólt közbe Mim –, akkor végül is megcsinálhatnánk a fürdőszobát.

De mint mindig, amikor a napok melegebben és lustábban csordogáltak, végül úgy döntöttek, hogy a változás várhat addig, amíg megszerzik rá a pénzt.

Az egyik vasárnap reggel a kíváncsiságuk fontosabbnak bizonyult, mint a bokros teendőik. John, Mim és Hildie lement a tóhoz egy rúd Ivory szappannal, és megtisztálkodott. Miután tetőtől talpig lesikálták magukat, városi ruhába öltöztek: John tiszta khaki ruhát vett fel, Mim virágmintás szoknyát sárga blúzzal, Hildie pedig egy használt, pöttyös bajor szoknyát, amelyet az egyik Cogswell lánytól kaptak. Mim szivaccsal megmosdatta Mamát, és segített neki felhúzni göcsörtös lábán a hosszú szárú fonalból készült pamutharisnyáját, és befűzni a fekete ünnepi cipőjét.

Mim titkolta, de szeretett a városba járni. Viszont, mint amikor az ember butaságot mond valakinek, most elgondolkodott rajta, vajon megfelelő ruhát vett-e fel. Emlékezett, hogyan néztek rá, amikor megérkezett Harlowe-ba, és vadul kikefélte a haját, mintha ezzel valahogy ellágyíthatná a szarkalábakat a szeme körül, és újra tizenhét évessé változhatna. Most, hogy már túl késő volt, rendjén való, ha megcsodálják. Bár Powltonban, csak egy várossal arrébb nőtt fel, mindig úgy érezte, hogy nem élnek összhangban Harlowe-val. John nem járt vadászni és nem pókerezett, és Mim sem vett részt a süteményvásárokon vagy a hímzőkörökben. Míg a vele egykorú lányok gyereket neveltek, sütöttek és az otthonukat csinosították, ő csak dugványozni, fejni és fát vágni tudott. „Nincs gyereke” – tudta, hogy hímzés közben ezt mondogatták róla. „Túl csinos hozzá.” Majd amikor a többiek gyereke már középiskolába járt, a felnőttek pedig dekorit konyhapultot meg központi fűtést építettek be, végre már ő is gyereket nevelt, ám továbbra is fával tüzelt, és azon főzött, ebben pedig semmi kivetnivalót nem talált, ráadásul olcsóbbnak is tartotta. És bár Johnnal adtak el virágokat a gyülekezetnek, mert Mama is mindig így tett, nem érezték szükségét, hogy el is járjanak templomba.

Ha bárki megkérdezi tőle, Mim azt felelte volna, Agnes Cogswellt tartja a barátjának. Nyáron Cogswellék voltak a legközelebbi szomszédjaik. Évente kétszer-háromszor – legalább egyszer áfonyaszüret idején, és egyszer karácsonykor – Mim átment hozzájuk, és náluk töltött egy napot. És néha Agnes áttelefonált, hogy megkérdezzen valamit, vagy elmeséljen egy szaftos pletykát. Agnes sem volt sikkes, bár nem azért, mert nem is próbált az lenni. Az a baj vele, hogy mindent túlzásba vitt, de annyira, hogy elijesztette az embereket. Viszont Mim a maga csendes módján értékelte az érzelemgazdagságát, és szívesen felkereste rendezetlen otthonát a hat zajos gyerekkel.