Joss Wood

Afrikai örökség

Andrea Bolter

Herceg lopta el a szívemet

Shirley Jump

Férjet, de máris!

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Joss Wood, 2021 – Vinton Kiadó Kft., 2024

A mű eredeti címe: How to Tempt the Off-Limits Billionaire

(Harlequin Mills & Boon, Presents)

Magyarra fordította: Gaáli István

© Andrea Bolter, 2022 – Vinton Kiadó Kft., 2024

A mű eredeti címe: Adventure with a Secret Prince

(Harlequin Mills & Boon, Romance)
Magyarra fordította: Gaáli István

© Shirley Jump, 2012 – Vinton Kiadó Kft., 2024
A mű eredeti címe: One Day to Find a Husband

(Harlequin Mills & Boon, Romance)

Magyarra fordította: Gaáli István

Nyomtatásban megjelent: a ROMANA GOLD 34. számában, 2024

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-834-4

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2024

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Joss Wood

Afrikai örökség

1. FEJEZET

„Szia, édes, nálam hagytad a csini rózsaszín tangádat. Arra emlékeztet, amikor lehúztam rólad… Csak azt akarom mondani, hogy nagyon élveztem!”

Roisin ujjai a kelleténél erőteljesebben kalapáltak a billentyűzeten:

„Örülök, hogy élvezted. Csak hogy tudd: a világ másik felén vagyok, te szarházi csaló!”

Roisin O’Keefe a vér szerinti fivérei tulajdonában lévő luxusszálloda, a The Vane halljában ült Fokvárosban, és az SMS-eket görgette, melyeket azóta váltott Kelvinnel, amióta vőlegénye lebuktatta magát azzal, hogy neki küldte el a tangás üzenetet.

„Véletlen volt” – írta Kelvin.

Hát persze. Mert az ember csak úgy véletlenségből be szokott esni valakinek az ágyába meztelenül…

Fájt Kelvin hűtlensége – naná, hisz Ro nem volt robot. De a szíve nem tört össze; talán csak néhány zúzódás esett rajta.

És emellett nagy megkönnyebbülést is érzett. Most már nem kell kötelességének éreznie elmondani Kelvinnek, hogy néhány hóappal ezelőtt közel egymilliárd dollárnyi vagyont örökölt.

Ami egyébként egészen hihetetlen történet.

Miután Gil és Zia Tempest-Vane-nek született három fiúgyermeke, s közben mellesleg kifosztották Afrika legrégebbi és legerősebb családi cégét, a hírhedt dél-afrikai házaspár negyedik gyereket várt. Mivel nem volt kedvük még egy gyereket felnevelni – nem mintha a másik hárommal sokat törődtek volna –, az újszülött kislányt örökbe adták az Egyesült Államokban, és folytatták világjáró, tékozló életmódjukat.

A következő harminc évben is a botrányaiktól volt hangos a sajtó. Drogok, orgiák, hűtlenkedés… Még legnagyobb fiuk halála sem szabott gátat élvhajhászásuknak. Aztán két évvel ezelőtt meghaltak autóbalesetben, s azóta a sajtóban találgatások keringtek, kire száll a megmaradt, továbbra is hatalmas vagyon.

A világ csak a három fiúról, Jackről, Raddről és Digbyről tudott, húguk létezését sikerült eltitkolni. Roisin O’Keefe amerikai óvónőt pillanatnyilag senki sem kötötte össze a Tempest-Vane családdal. Ha a sajtó tudomást szerezne a kötelékről, Ro világszerte a címlapokra kerülne, és le se tudná vakarni magáról a riportereket és paparazzókat. Nem épp kellemes kilátás.

Valamikor majd a nevelőszüleinek is szólnia kell az örökségről, de most volt elég problémájuk enélkül is: harmincöt év házasság, sziklaszilárdnak vélt kapcsolat után épp a válást fontolgatták, ami Róban is megingatta a hitet az élethoszig tartó szerelemben.

Az órájára pillantott. Még van egy kis idő a találkozóig Radd-del és Digbyvel.

A Vane-t nemrég a világ egyik legjobb szállodájának választották, és Ro büszke volt a bátyjaira, amiért kemény és kitartó munkával sikerült újra felvirágoztatniuk a százéves intézményt. Fura volt belegondolni, hogy vér szerinti szülei itt ismerkedtek meg és házasodtak össze. Még mindig nehezen tudta elhinni, hogy a világ egyik leghírhedtebb párjának génjeit hordozza.

Fél évvel ezelőttig átlagos középosztálybeli életet élt, és sokakhoz hasonlóan ő is arról ábrándozott, hogy egyszer nyer a lottón. De a hirtelen jött vagyon messze felülmúlta egy lottónyeremény léptékét. Mikor tudomására jutott a dolog, úgy döntött, Fokvárosba repül, és kilétét titokban tartva közelebbről is megnézi magának a bátyjait. Véletlenül Bay, a szálloda felújításán dolgozó belsőépítésznő éppen gondozót keresett unokahúga, Olivia mellé, és Ro megkapta a munkát. Miután megismerkedett Digbyvel és Radd-del, akiket igen rokonszenvesnek talált, felfedte az inkognitóját – de egyelőre csak nekik.

– Ro-Ro!

Felnézett és elmosolyodott. A kis Olivia szaladt felé ide-oda lengő copfokkal, s a karjába vetette magát. Ro a térdére emelte, forrón megölelgette. Átnézett feje fölött, szemével Bayt és Digbyt kereste, akik hamarosan hivatalosan is a kislány szülei lesznek, de egyiküket sem látta.

Látott viszont egy magas, izmos és jóképű férfit, aki céltudatosan átvágott a hallon.

Ahogy találkozott a tekintetük, Rónak elakadt a lélegzete. Arcát és altestét forróság öntötte el, és elhalványult előtte a világ, miközben a férfi egyenesen felé tartott. Drága ruhát viselt, vastag csuklóján elegáns óra csillant.

Igazi férfiszépség volt: barna bőr, fekete szempár, magas arccsont és rövidre nyírt szakáll. Tekintete Livre esett, és elővillantotta hófehér mosolyát.

– Maga biztos Roisin – mondta, amikor megállt előttük.

Mély és érzéki hangjától bizsergett Ro bőre.

– Rósín – javította ki, az első szótagra helyezve a hangsúlyt, miközben felállt. – De jobb szeretem, ha Rónak szólítanak. – Vett egy mély lélegzetet, és kezet nyújtott a férfinak. – És maga?

– Muzi Miya-Matthews. – Hatalmas keze elnyelte a lányét. – Digby régi barátja vagyok.

Ro szédült, és még egyszer vett egy nagy levegőt. Nem akarta, hogy a férfi észrevegye, milyen hatással van rá.

– Azt hittem, hamarabb találkozunk – mondta Muzi, kezét a zsebébe dugva. – De mostanában kicsit zűrösek voltak a dolgok.

Ro hírből már ismerte: egy régóta működő szeszipari vállalatot vezetett, s az ország egyik legjobb borászának tartották; nem is értette, miért ő vigyáz a gyerekre.

– Maga és Liv? – vonta fel a szemöldökét.

Muzi kinyújtotta a karjait, mire a kislány közéjük vetette magát, és boldogan sikoltozott, amikor a férfi a magasba emelte, és úgy tett, mintha le akarná ejteni.

– Látom, jóban vannak – jegyezte meg Ro.

Muzi megsimogatta Liv buksiját.

– Digby ezer éve ismeri a nagymamámat, Mimit. Liv és Bay nála ebédeltek, de Baynek délután találkozója van a városban egy ügyféllel, úgyhogy felajánlottam, hogy elhozom Livet Digbyhez. – Megdörzsölte a jobb fülét, grimaszolt. – Idefele egy órán keresztül rágta a fülemet. – Megigazította vállán a rózsaszín gyerekhordozót, és állával a kertbe vezető dupla ajtó felé bökött. – Digby megírta, hogy kint van. Gondolom, maga is hozzá készül.

Ro bólintott.

– Igen, találkozóm van a…

Hirtelen elhallgatott. Úristen, majdnem kicsúszott a száján, hogy „a bátyáimmal”!

– Tudom, hogy maga Digby és Radd húga – mondta Muzi.

Ro rábámult, és gombóccal a torkában kérdezte:

– De honnan? Senki se tudja!

– Digby a legjobb barátom. Minden titkomat tudja, és én is az ő titkait.

Ro összehúzta a szemét.

– Mikor mondta el?

Muzi a homlokát ráncolva kinyitotta az ajtót, és intett Rónak, hogy menjen előre.

– Már elég régen. Röviddel azután, hogy megtudta.

– Erről senkinek sem szabad beszélnie! – Ro a férfi erős alkarjára tette a kezét, és megpróbált nem venni tudomást bőrének melegéről. – Nem is értem, miért mondta el…

Muzi tekintete hűvös lett.

– Soha nem éltem vissza egyetlen barátom bizalmával sem, és nem is fogok.

Kövezett ösvényen haladtak, amely a szálloda hatalmas parkján át kanyargott. Lágy szellő fújdogált, s a növényzet illata elkeveredett Muzi földes, szexi arcszeszének illatával. A bódító elegy felkavarta Ro érzékeit.

Egy nagy tölgyfacsoportnál asztal állt, a bátyjai mellette ültek. Amikor látták őket közeledni, mindketten felálltak, és megölelték húgukat, aztán Digby átvette Muzitól Livet, aki közben elaludt.

– Akkor, gondolom, már bemutatkoztatok egymásnak – mondta Digby.

Muzi egy székre huppant, és kinyújtóztatta hosszú, izmos lábait.

– Be. De a húgod nem örül, hogy tudom, kicsoda.

Digby összerezzent.

– Ne haragudj, Ro, de Muzi… hát, ő igazából mindent tud rólam.

Rónak ez nem oszlatta el a félelmeit.

– Elég, ha egyszer elszólja magát, és médiaszenzáció leszek. Nagyon nem szeretném.

Digby bűnbánónak tűnt, Muzi arca azonban nyugodt maradt.

– Muzi tud titkot tartani, Ro – biztosította Radd a húgát. – Még én is megbízom benne, pedig én aztán eléggé bizalmatlan vagyok az emberekkel.

Ro bólintott, kissé enyhült benne a feszültség.

– Ha kikotyogja a titkomat, egy teáskanállal fogom kibelezni – fenyegette meg Muzit. – Megértette?

Muzi szeme derűsen csillogott, szája széle szexi mosolyra görbült.

– Abszolút.

2. FEJEZET

Szóval ő Roisin O’Keefe, Tempest-Vane-ék húga, akinek a létezését mindenáron titokban kell tartani.

Muzi feltette drága napszemüvegét, és kortyolt egyet a söréből – mert hirtelen úgy kiszáradt a szája, mint a Namib-sivatag. Alaposan szemügyre vette a lányt, tudván, hogy a lencse elrejti a tekintetét.

A fenébe is… káprázatosan gyönyörű.

Hosszú, sötétbarna haja lágy hullámokban omlott a vállára, és tökéletesen illett krémfehér bőréhez és varázslatosan kék szeméhez. Mellei tökéletes formájúak, hasa lapos, lába enyhén napbarnított, s a rózsaszínre lakkozott lábujjkörmök és az a gyűrű a középső lábujján… őrjítő!

Muzi harmincnégy éves volt, és sok gyönyörű nővel lefeküdt már, de rég nem fordult elő, hogy bármelyikük is ilyen hatással legyen rá.

Tagadhatatlan, hogy Ro pokolian szexi…

De tabu.

Egyrészt azért, mert a legjobb barátja húga. Másrészt mert ő lett St. Urban, Cape Winelands legrégebbi borászatának új tulajdonosa, s ő üzletet akar kötni vele. Nem: üzletet kell kötnie vele.

Szüksége van a borászatra, hogy leszerelje Susan Matthews-Reedet.

Mint mindig, most is összeszorult a gyomra, amikor Susanre gondolt. Ő volt az élete átka.

Senki, egy lélek sem tudott róla, hogy Mimi lánya, Susan érzelmileg és verbálisan bántalmazta.

Nem vagy elég jó…

Nem tartozol ide…

Nem vagy rá méltó, hogy szeressenek…

Kiváló borász és üzletember volt, de nem folyt Matthews-vér az ereiben, márpedig Susannek csak ez számított.

Muzi felsóhajtott. Az elmúlt három év rendkívül kimerítő volt a Clos du Cadieux vezérigazgatójaként. Mimi váratlan bejelentése, hogy visszavonul, az egész iparágat megrázta, s az igazgatótanács csak hosszas vita után hagyta jóvá Muzi kinevezését, mert túl fiatalnak és tapasztalatlannak találták. Susant és a fiát, Keane-t is beválasztották az igazgatótanácsba, és Susan rögtön elkezdte pokollá tenni az életét: nyíltan megkérdőjelezte a képzettségét, és rombolta a tekintélyét a többi igazgatósági tag előtt. Teljes ellenőrzést akart a családja vagyona felett, és Muzi, „Mimi fekete házvezetőnőjének az unokája, ez a senki” az útjában állt.

És az egészben az volt a legrosszabb, hogy Keane-t is maga mellé tudta állítani, akit pedig Muzi mindig is a testvérének tekintett.

Miközben a Tempest-Vane testvérek beszélgettek, Muzi a mellkasát dörzsölgette, mert úgy érezte, mintha kés szúródott volna a szívébe. Jó kis lecke volt ez: megtanulta, hogy csak az tudja bántani az embert, akit közel enged magához.

Szorosabban markolta a söröspoharát, és figyelmét az üzleti dolgokra összpontosította, arra, amit irányítani tud.

A hírneve a tét.

És van egy ötlete, hogyan menthetné meg.

Ha meg tudná szerezni a régi St. Urban birtokot, és izgalmas új bort tudna készíteni az elfeledett c’artegan fajtából, akkor megszilárdulna a pozíciója a Clos du Cadieux-nél. Érinthetetlen lenne. Már évekkel ezelőtt szemet vetett a birtokra, de Zia Tempest-Vane nem volt hajlandó eladni. Most azonban Roisin O’Keefe lett az új tulajdonos, vele folytatni tudja a tárgyalásokat.

– Hogy ment a találkozó az ügyvéddel? – kérdezte Radd a húgától.

Ro beharapta az arcát, mire Muzi felemelkedett a székéből.

– Elmegyek, ha bizalmasan akartok beszélgetni.

De Ro megrázta a fejét.

– Már ismeri a legnagyobb titkomat, úgyhogy mindegy is, ha hallja a részleteket.

Muzi visszaült, Ro pedig a bátyjaira nézett, és összeráncolta csinos orrát.

– Intézkedett, hogy Gil és Zia ingóságait egy Los Angeles-i raktárba szállítsák. A carmeli házat már eladták, és a New York-i lakásra, a dél-franciaországi házra és a St. Barts-i villára is kaptam ajánlatokat. A műtárgyak, autók és gyűjtemények árverezése is folyamatban van. Mert mondom, nekem ebből nem kell semmi.

Egyik testvér sem akart megtartani semmit a szüleik ingó és ingatlan vagyonából, ezt Muzi jól tudta.

– A bevétel a Tempest-Vane Alapítványhoz kerül – tette hozzá Ro.

– Most már a te pénzed, azt csinálsz vele, amit akarsz – mondta Radd.

– Engem nem is a pénz érdekel. – Ro a körmeit nézegette, arcán zavar és szomorúság váltakozott. – Inkább azt szeretném tudni, miért adtak örökbe. Az ügyvédem azt is mondta, hogy folyton nyakára járnak az újságírók, hogy mondjon valamit a pletykákról, miszerint az örökös az országban van.

– Attól tartok, nem tudod örökre titokban tartani a kilétedet – mondta Digby.

– Pedig mindenképp megpróbálom. – Ro bájos daccal felemelte az állát. – Csak néhány hónap kell, hogy rendezzem a vagyonkezelési ügyeket, aztán hazamegyek az Államokba.

Muzi teste megfeszült, és úgy érezte, hevesen tiltakoznia kell. Nem értette, miért reagál így. Az ég szerelmére, még csak húsz perce ismeri a lányt!

– És mi a szándéka az itteni ingatlanjaival? – kérdezte nyugodt hangon.

Ro a homlokát ráncolta, és Raddre, majd Digbyre nézett.

– Vannak ingatlanjaim Dél-Afrikában?

– Van egypár – válaszolta Radd vidáman. – Egy ingatlan Johannesburgban, egy lakás Camps Bayben és egy szőlőbirtok, a St. Urban, Franschhoek mellett. Az ügyvéd nem mondta?

Ro megdörzsölte a homlokát.

– De, biztos, csak túl sok volt az információ. Mondtam neki, hogy hirdesse meg őket.

Muzi erre várt.

– Ez remek hír, ugyanis szeretném megvenni St. Urbant.

3. FEJEZET

Digby házában Ro összekuporodott a kényelmes kanapén, melléhez szorította a vörösboros poharat, és belebámult az éjszakába.

Még mindig nem dolgozta fel az ölébe hullott gazdagságot, ráadásul folyton Muzi Miya-Matthews körül keringtek a gondolatai, a magas, jóképű férfi körül, akit semmi sem fűzi hozzá, mégis mindent tud róla.

És aki meg akarja venni a szőlőjét.

Felpattant, és elővette a St. Urban borászat papírjait. 1799-ben épült, nádfedeles, nyeregtetős, holland-afrikai stílusú ház a Simonsberg lábánál, plusz különböző melléképületek és ötven hektár szőlőterület merlot fajtával. A fotók alapján festői hely…

Üzenet érkezett a mobiltelefonjára. Megnézte a kijelzőt.

„Elszúrtam, és nagyon-nagyon sajnálom. Kérlek, ne dobj el majdnem nyolc évet, csak mert egyszer hülye voltam.”

Kelvin, már megint.

Megdörzsölte a tarkóját. Kelvin az, aki mindent eldobott, nem ő.

De ha belegondol, mellette soha nem érezte azt, hogy hirtelen elveszíti a fejét, mint tegnap Muzi mellett. A férfi meleg tekintete megborzongatta, mély, szexi baritonja kisebbfajta tűzijátékot gyújtott a bőrén. Csak kezet fogtak egymással, de ő legszívesebben az ajkára tapasztotta volna ajkát, egyik kezével átkarolta volna erős nyakát, a másikat pedig becsúsztatta volna az inge alá, hogy kitapogassa, tényleg kockahasat rejt-e, mint gyanítható, és közben a bicepszét harapdálta volna…

Még soha egyetlen férfi sem ébresztett benne ilyen vad ösztönöket.

De elég a fantáziálásból. Döntéseket kell hoznia, meg kell terveznie a jövőjét. Hat hét múlva karácsony; addigra otthon akart lenni, hogy beszéljen a szüleivel a válásukról, feltárja előttük az örökség tényét, kérdéseket tegyen fel az örökbefogadásáról, és közölje velük, hogy nem megy hozzá a férfihoz, akit már a vejüknek tekintettek.

De még nem állt rá készen, hogy visszatérjen Los Angelesbe.

Hirtelen végtelen fáradtság szállta meg. Eseménydús másfél hónap állt mögötte: dolgozott szállodai alkalmazottként, megismerkedett a bátyjaival, beköltözött Digby fészerből átalakított fantasztikus házába, ezernyi megbeszélést folytatott az ügyvédjével, most pedig egy bámulatos férfi ajánlatot tett az egyik ingatlanára.

Levegőváltozásra és gondolkodási időre van szüksége – és mi lehetne alkalmasabb helyszín, mint az idilli St. Urban?

Ahogy vadonatúj terepjárójával a St. Urbanbe vezető úton hajtott, Muzinak majd kiugrott a szíve a helyéből. Még mindig nem heverte ki a Róval folytatott telefonbeszélgetést, aki meghívta, hogy kísérje el ma délelőtt St. Urbanbe.

– Járt már ott? – fordult felé a lány az utasülésen.

– Egyszer régen, de csak kint a szőlőben és a mezőkön. Egyetemi tanulmányút volt.

Lekanyarodtak a birtokot jelző táblánál, és hamarosan egy nagy kapuhoz értek.

– Ugye elhozta a távirányítót? – kérdezte Muzi.

Ro előkotort a táskájából egy kulcscsomót, és megnyomta a távirányító gombját. A kapu lassan, nyikorogva kinyílt.

Muzi már épp be akart hajtani, amikor Ro a combjára tette a kezét.

– Várjon… kérdeznem kell valamit.

Ha Ro nem veszi el onnan a kezét, nem fog tudni másra gondolni, csak arra, hogy mi lenne, ha néhány centivel feljebb tolná. A lány közelében kikapcsolt a józan esze, agyát megtöltötték az ábrándképek: milyen volna megízlelni az ajkát, simogatni puha, fehér bőrét…

Ro elhúzta a kezét, és Muzi vett egy mély levegőt.

Ő tabu. Ezt sose felejtsd el.

– Miért akarja megvenni a birtokot?

Muzi meglepve ráncolta a homlokát.

– Hogyhogy miért?

Ro hunyorított.

– Kutakodtam egy kicsit az interneten. A legtöbb pincészetet alaposan megütötte a koronavírus-járvány, és nemhogy nem terjeszkednek, hanem éppen hogy csökkentik a termelést. Szóval? Miért akarja megvenni a birtokot?

Muzi végigsimított a haján, és magában káromkodott. Alábecsülte Rót: élesebb az esze, mint gondolta. Bár nincs ebben semmi meglepő, hisz a bátyjai a világ legokosabb emberei közé tartoznak.

Nem akart hazudni, de habozott, elmondja-e neki, hogy a c’artegan szőlőfajtát keresi. Ha ez Susan fülébe jut, az keresztülhúzhatja a terveit.

– Látom, próbál olyan magyarázatot kitalálni, amit beveszek – mondta Ro jeges hangon. – Ha nem akarja elárulni, csak mondja meg nyugodtan.

Hát jó.

– Nem akarom elárulni.

Rót láthatóan szíven ütötte az egyenes válasz. Kiegyenesedett, keresztbe tette a lábát, és egyenesen előrenézett.

– Rendben.

Muzi gondolkodott, hogyan hozza helyre a dolgot, de mielőtt bármit mondhatott volna, Ro feszült mosollyal felé fordult.

– Maga tudja a legnagyobb titkomat… de jól van, csak tartsa meg a magáét.

Muzi kibámult az ablakon, nézte az elhanyagolt tőkék közt burjánzó gyomot. Nehezen tudott megbízni bárkiben is, nála azt ki kellett érdemelni.

– Na menjünk már – horkant fel Ro.

Muzi a tőkék felé intett a fejével.

– Mennyit tud a borról, a szőlőről és a kultivárokról?

Ro értetlen arcot vágott.

– Tudom, hogy a bor szőlőből készül. Meg hogy van egy szőlőskertem, és szeretem a bort – válaszolta. – Szóval nagyjából semmit.

Muzi sejtette.

– A kultivár olyan szőlőfajta, amit kifejezetten egy adott borfajtához nemesítettek. Ez itt mind merlot.

Ro bólintott, szemében érdeklődés csillant.

– A tizenkilencedik században a filoxéra megtizedelte a boripart Európában, és legjobban Franciaországot sújtotta – folytatta Muzi. – Sok régi, ritka fajta kihalt.

– És ennek mi köze St. Urbanhez?

– A kihalt fajtákról írtam a diplomamunkámat, és bizonyítékot találtam, hogy a családja ősei a filoxérajárvány előtt elhoztak ide egy bizonyos fajtát Franciaországból. Egy olyat, ami azóta Európában már nincsen. C’artegannak hívják.

– És gondolja, hogy itt még maradt belőle?

– Biztos vagyok benne.

– De akkor valaki már rájött volna, nem? – kérdezte Ro kétkedve.

– Nem feltétlenül. A c’artegan külsőre alig különbözik a merlot-tól, és a róla szóló ismeretek valószínűleg elvesztek az idők folyamán.

– És maga puszta megérzés és homályos nyomok alapján akarja megvenni az egész birtokot?

Muzi lassan folytatta.

– A c’arteganról nem sokat tudunk, csak annyit, hogy rendkívül érzékeny, és csodálatos vörösbort ad. Ha készíteni tudnék néhány hordónyit egy kihaltnak hitt fajtából, az világszenzáció lenne, és óriási reklám a Clos du Cadieux-nek. Szóval: eladja nekem a birtokot?

Ro mosolyogva megvonta a vállát.

– Legalább megnézhetem, mielőtt kikapja a kezemből?

Muzi megörült: ezek szerint jók az esélyei a birtok megszerzésére. Bárcsak arra is ugyanilyen jó esélye lenne, hogy ágyba vigye ezt a nőt…

Hé, hé, hé! Ő legjobb barátod húga. Akivel üzletet akarsz kötni. A lényegre koncentrálj!

– Tud valamit St. Urban történetéről? – kérdezte Ro, miközben továbbhajtottak egy patak mentén.

– Keveset. A birtok női ágon öröklődött az anyja családjában.

– Engem Zia Tempest-Vane csak kihordott – morogta Ro összeszorított foggal.

Tehát nem lelkesedik a biológiai szüleiért. De lehet ezen csodálkozni?

– Zia családja az 1820-as évek végén érkezett ide. Szőlőt kezdtek termeszteni, amit a franciaországi Loire-völgyből hoztak, és ebből meggazdagodtak. Zia egészen fiatalon örökölte a birtokot, de sosem érdekelte. Szerintem nem is járt itt soha.

– Napról napra jobban csodálom azt a nőt.

Muzi elmosolyodott a szarkasztikus megjegyzésen.

– A ház már régóta lakatlan, a földet helyi gazdáknak adták bérbe. Ennyit tudok.

– Kezdetnek jó – mondta Ro. – A Tempest-Vane-ekről tudok pár dolgot, de Zia családjáról szinte semmit.

– De szeretne?

– Igen. Egyszerűen csak azért, hogy jobban megértsem, kik voltak ők, és honnan jövök.

– Itt akar maradni egy darabig? – kérdezte Muzi, mert eszébe jutottak a táskák, amiket nemrég dobott be a csomagtartóba.

– Asszem, igen.

– Nem biztos, hogy jó ötlet. Ki tudja, milyen állapotban van a ház. Még az se biztos, hogy van víz és villany.

Ro szeme tágra nyílt.

– Tényleg?

– Mondtam, hogy régóta üresen áll…

– Szuper – motyogta Ro. – Na mindegy, majd keresek egy szállodát.

Egy újabb kanyar után megpillantották a házat. Ro meglepett kiáltást hallatott, és Muzi felé fordult.

– Én csak egy romos házat látok, szóval nem tudom, minek örül annyira – mondta a férfi, miközben leparkolt.

Ro a ház mögött magasodó sziklás hegyre mutatott, mely fölött élénken kéklett az égbolt. Pazar látvány volt.

– Igen, a táj szinte tökéletes – ismerte el Muzi.

Az egykor pompás épület azonban gyászosan festett: szürke és kopott falak, megtépázott nádtető, a valaha zöld ablaktáblák egy része lógott a zsanéron.

– Nem úgy néz ki, mint a fotókon – mondta Ro tompán.

Muzi oldalra billentette a fejét.

– Még mindig be akar menni?

– Be kéne – felelte Ro kétkedéssel a hangjában.

4. FEJEZET

Egy perccel később a folyosón álltak, s a piszkos falakat nézték. Ahogy a szomszéd szobában végigmentek a szőnyegen, úgy felkavarodott a por, hogy tüsszenteniük kellett. A bútorok le voltak takarva, és nem úgy tűnt, mintha szellőztettek volna itt az utóbbi negyven évben.

Muzi megnyomott egy villanykapcsolót, de nem történt semmi. Lehet, hogy csak az izzó égett ki, de sokkal valószínűbb volt, hogy nincs áram a házban.

Ro csípőre tette a kezét, és körbefordult.

– Nem erre számítottam – fordult csüggedt mosollyal Muzi felé.

– Ez egy romhalmaz. – Óvatosan felemelte a takarót egy tálalóról, és füttyentett. – Ez viszont értékesnek látszik. Biztos sok antik bútor van itt.

Ro egy nagy ablakhoz ment, hogy elhúzza a kifakult vörös bársonyfüggönyt, de tétovázott: attól félt, hogy már attól szétesik az egész, ha csak ráfúj. De fény kellett, hogy lássanak, ezért vett egy mély levegőt, és félrehúzta a függönyt – mire az anyag leszakadt és beterítette. Felsikoltott, próbálta eltolni magától a dohos bársonyt, de csak még jobban belegabalyodott. Telement a szája porral; köhögött, és fénypontok táncoltak a szeme előtt.

Már az ájulás határán volt, amikor Muzi letépte róla az anyagot, és végre újra kapott levegőt.

– Jól van? – kérdezte Muzi.

Csak képzelődik, vagy tényleg derűs a hangja? És az ajka is megremegett.

– Mi olyan vicces?

– Úgy néz ki, mint egy két lábon járó porcica – mondta Muzi.

A mosolya a napot is túlragyogta volna, és rövid szakálla alatt Ro két szexi gödröcskét fedezett fel. A gödröcskék a gyengéi…

– Pókhálók vannak a hajában.

Jáááj!

Ro pánikszerűen előrehajolt, és kirázta a haját.

– Maga szerint vannak még pókok?

Aztán érezte, ahogy Muzi ujjai a hajába túrnak, s átcsúsztat egy hosszú tincset az ujjai között.

– Nincsenek.

Ro hátradobta a haját, és szeme találkozott a férfi átható tekintetével.

Később elgondolkodott, melyikük tette meg az első lépést, de megtörtént: a másodperc töredéke alatt Muzi ajka az övére tapadt, és nagy, erős testéhez húzta, ő pedig rátette a kezét bikanyakára. Muzinak borsmenta- és kávéíze volt, és Ro biztonságban érezte magát a karja közt.

Pénisze hosszan és kőkeményen préselődött a lány hasához.

Ro kihúzta az inget a férfi nadrágjából, kezét becsúsztatta a drága pamutszövet alá, és sóhajtva simogatta Muzi izmos hátát, miközben szenvedélyesen viszonozta a csókot. Még közelebb akart kerülni hozzá: mellét a férfi felsőtestéhez szorította. Muzi felnyögött, aztán behajlította a térdét, karját Ro feneke alá csúsztatta, és könnyedén felemelte. Ro magától értetődő természetességgel kulcsolta lábait a derekára, és szűkölő hangot hallatott, amikor Muzi meredő pénisze nekifeszült bugyija vékony anyagának.

A férfi a tálalóhoz vitte, leültette rá, és hátralépett, de épp csak annyira, hogy arcát két keze közé foghassa.

– Őrjítően gyönyörű vagy – suttogta.

Ro teljesen elbódult a vágytól.

– Csak csókolj, MMM – lihegte, s hüvelykujjával végigsimított a férfi nyakizmán.

Muzi előrehajolt, hogy teljesítse a kérést, de hirtelen elfordult, és nagyot tüsszentett. Aztán még egyet.

Könnyes szemmel nézett rá, hangja rekedt volt:

– Attól tartok, allergiás vagyok a porra.

Megfogta a lány kezét, és magával húzta ki a szobából, aztán a házból is. Ro becsukta mögöttük a bejárati ajtót, és mélyet szippantott a tiszta, friss levegőből. Ránézett piszkos kezére, és összeszorította a száját.

– Fúj.

– Várj, a kocsiban van nedves törlőkendőm – mondta Muzi.

Aztán jött is vissza a csomag kendővel és két üveg vízzel.

– Köszi – mondta Ro. – Ölni tudnék egy zuhanyért, de kétlem, hogy kapnék szobát bármelyik szállodában, ahogy kinézek.

– Nem ez a legnagyobb problémád. Most hétvégén lesz a Bastille-napi fesztivál egy kisebb változata, ami nem olyan izgalmas, mint az igazi, de tele a város, ilyenkor mindent lefoglalnak.

Ro elkedvetlenedve bámult rá.

– Ugye csak viccelsz?

Muzi megrázta a fejét, mire Ro halkan káromkodott.

– Van egy házam a völgy másik oldalán, üresen áll – mondta Muzi. – Ott lezuhanyozhatsz, Porcica, és ha vissza akarsz menni Fokvárosba, elviszlek.

A szájához emelte a vizespalackot, és kiitta. Ro figyelte föl-le mozgó ádámcsutkáját, erős nyakát, feszülő trapézizmát, emlékezett hátizmainak tapintására, és mi sem tűnt csábítóbbnak, mint vele menni a házába, és beállni a zuhany alá – lehetőleg kettesben…

Ajaj! Szedd össze magad, O’Keefe!

Kedveli őt, vonzódik hozzá, de még csak nemrég ismerik egymást, és ő nem az a fajta, aki rögtön ágyba bújik a férfiakkal. A teste kedvet kapott ugyan egy jó kis hancúrozáshoz, de érzelmileg még nem áll rá készen. Még egy randira sem.

Nem, a randizás szóba sem jöhet – mert ez a szó azt sugallja, hogy kapcsolatot keres. De inkább szúrná le magát egy rozsdás villával! A kapcsolat érzelmeket jelent, netán szerelmet, ő viszont többé már nem hisz a szerelemben.

Muzi a vállára tette a kezét, és gyengéden megszorította.

– Csak egy zuhany, Ro.

Ro átkozta, hogy átforrósodik az arca.

– És a… a…?

– A csók? Vonzódom hozzád, de Digby húga vagy.

Ro értetlenül nézett rá.

– És?

– Kinyírna.

– Nem értem, mi köze ennek hozzá.

– Radd és Digby szeretnek téged, és komolyan veszik a báty szerepét. Nem számít, hogy húsz éve ismerem őket, letépik a fejem, ha bármit is kezdeni akarnék veled.

Ro oldalra billentette a fejét. Tudta, hogy a tűzzel játszik, de nem bánta, ha megégeti magát.

– És nem akarsz?

Muzi megérintette az arcát.

– Semmit se tennék szívesebben, de jobb, ha észnél vagyunk. Akkor kevesebbet kell megbánnunk.

Észnél lenni jó. Észnél lenni bölcs dolog…

…de borzasztó unalmas is.

Muzi a kocsija felé intett a fejével.

– Gyere, tisztálkodj meg, Porcica. – Rávillantotta ragyogó mosolyát, mire a lány szíve szaltót vetett. – Ha jó leszel, este még meg is etetlek.

Ro felsóhajtott. Pillanatnyilag nem kulináris örömökre sóvárgott, de ez is jobb a semminél.

5. FEJEZET

A St. Urban birtok főépületével ellentétben Muzi háza pormentes volt. A bejárati ajtóban Ro levette koszos szandálját, s az előszoba hűvös fapadlójára lépett. Muzi egy antik asztalra dobta a kulcsokat, Ro hátára tette a kezét, és bevezette a tágas nappaliba. A lélegzetelállítóan szép helyiségnek szokatlanul magas volt a mennyezete, és régi, hatalmas kandalló volt benne, a falakat műalkotások díszítették, és az ablakokon át a Franschhoek-hegységre nyílt kilátás.

– Ez csodálatos! – mondta Ro.

– Nehéz lenne vitatkozni – felelte vidáman Muzi, aztán intett neki, hogy kövesse.

A ház hátsó felén terasz volt, alatta nagy medence, melynek vize csillogott a délutáni napfényben. Mögötte pompás kert terült el fehér rózsákkal, őshonos fákkal, és persze innen is a lenyűgöző volt a kilátás a hegyekre. Ahogy végigmentek a házon, Ro bekukkantott a nyitott szobákba. Mindegyik dísztelen volt, de az egyszerű vonalak és visszafogott színek közt kedves részletek bújtak meg, például színes párnák.

Muzi kinyitott egy ajtót, és előreengedte Rót. A szobán egy széles franciaágy uralkodott, mellette félig nyitott üvegajtó, mely egy privát verandára vezetett.

– A fürdőszoba ott van – mutatott Muzi a kanapé melletti fa tolóajtóra. – Van fürdőköpeny, és nyugodtan használj mindent, ami kell. Hozom a táskáidat. Ha akarod, Greta, a házvezetőnőm kipakolja őket.

– Jaj, nem kell – felelte Ro sietve. – Csak egy éjszakát maradok, vagy maximum kettőt. Csak amíg nem szerzek szállodai szobát a városban.

Muzi az ajtókeretnek támasztotta a vállát.

– Eladod ma nekem St. Urbant?

Laza volt a kérdés, de a hangja elárulta, mennyire fontos neki a dolog.

– Megtehetném…

– De nem fogod, ugye?

Ro megrázta a fejét.

– A józan ész azt mondja, hogy adjam el, de azt hiszem, még vissza akarok menni, vissza kell mennem. Olyan érzésem, van, mintha… lehet, hogy hülyén hangzik, de mintha az a ház már várt volna rám.

Gúnyos nevetést vagy megjegyzést várt, de Muzi csak nézte szinte fekete szemével.

– Oké – mondta aztán – tölts el egy kis időt a birtokon, de előbb köttesd be a villanyt és a vizet. Ha készen állsz eladni, én tehessem az első ajánlatot, rendben?

Ro bólintott.

– Úgy lesz.

Végigsimított a haján, amiből kisebb porfelhő szállt fel.

– Fél óra múlva találkozunk a teraszon – mondta Muzi, és átható tekintete találkozott Ro pillantásával.

– Biztos nem baj, ha maradok? Nem akarok a terhedre lenni.

Muzi tett egy lépést felé, aztán még egyet, míg közel nem ért. Megsimogatta Ro csupasz karját. A lány mély levegőt vett, érezte, hogy a gyomra megfeszül, s egy pont a lába közt lüktet a vágytól.

– Ha nem akarnám, hogy itt legyél, visszavittelek volna Fokvárosba. Bízhatsz a szavamban, Ro.

Rónak sikerült előállítania egy mosolyt, de minden akaraterejére szüksége volt, hogy elhúzódjon tőle, ahelyett hogy a karjába vetné magát.

– Köszönöm. Akkor… megyek, letusolok.

6. FEJEZET

Imádom ezt a várost, gondolta Muzi, miközben egy mellékutcába vezette Rót. Franschhoek fákkal szegélyezett utcáin galériák és antikváriumok sorakoztak, a város fölé magasodó hegy lankáit szőlőültetvények borították.

A város a dél-afrikai borkultúra központja, és a helybeliek híresen vendégszeretőek. Mivel Mimi volt a város leghíresebb lakója, Muziról sok pletyka keringett, mióta az asszony örökbe fogadta, és Franschhoek szépeinek és gazdagjainak felkeltette a kíváncsiságát, hogy Muzi egy nő társaságában mutatkozik a városban, és érdeklődik a St. Urban birtok iránt.

Vele mutatkozott, és Ro a házában töltötte az éjszakát… de sajnos nem az ágyában.

Pedig ő azt akarta volna.

A csókjuk egészen felkavarta; ki tudja, mi lett volna a vége, ha nem kezd el tüsszenteni. Mellette egészen megfeledkezett magáról – és ilyet még egyetlen más nővel sem élt át.

Észnél kell lennie. Ro megfosztja az önuralmától, márpedig ezt nem hagyhatja.

Ezért hozta el vacsorázni ebbe az étterembe, ahelyett hogy a házában maradt volna vele. Mert utóbbi esetben felgyújtanák az ágyneműt. És az ágyat. Meg az egész házat.

Úgyhogy elhozta vacsorázni, az ételhez különleges bort rendelt, ha pedig majd hazaérnek, elkíséri a vendégszoba ajtajához, és utána gyorsan bezárkózik a hálószobájába. Nincs más választása: nem teheti kockára a barátságát Digbyvel, a kevés emberek egyikével, akikben megbízik.

Ha szexre van szüksége, csak végig kell görgetnie a neveket a mobiltelefonján, és megbeszélni valamelyikükkel egy találkozót.

Vonakodva ismerte be magának, hogy nem a szexre vágyik: ő szeretkezni akar – Róval.

Szeretkezés?! Mi ütött belé? Ez úgy hangzik, mintha valami érzelgős karakter gondolná egy romantikus giccsben.

– Elbűvölő ez a város – törte meg a csendet Ro.

Muzi nézte egy darabig a lányt. A fehér farmer, az arany pántos szandál és a csinos felső, amely látni engedett néhány centit a hasából, tökéletes volt egy laza vacsorához. Haja laza kontyba volt kötve.

Elképesztően szexi volt. Túlságosan is csábító. Kellene egy hideg zuhany, hogy kimossa a fejéből a hálószobai fantáziákat…

– Mesélj Franschhoekról – kérte Ro. – Szinte semmit se tudok róla.

– Eredetileg a khoisanok, egy namíbiai népcsoport lakta a vidéket, aztán Simon van der Stel és huszonhárom pionír letelepedett a völgyben az 1600-as évek végén. Később francia hugenották érkeztek, és elkezdték megművelni a földet. Az itteniek nagyon büszkék a Franciaországhoz fűződő kapcsolatukra, és minden évben hatalmas gall fesztivált rendeznek.

Muzi megállt egy fehérre meszelt ház előtt. A kapun szerény tábla árulta el, hogy ez Pasco vendéglője.

Mikor beléptek, Pasco Kildare, a híres szakács személyesen jött elébük.

– MMM – köszöntötte Muzit.

– Heló, Pas. – Muzi megölelte régi barátját, aztán hátralépett, és kezét a lány vállára tette. – Ő Roisin O’Keefe.

– Szólítson Rónak.

– Heló, Miss „Szólítson Rónak”.

Pasco két felől megpuszilta Ro arcát, aztán e tipikus francia üdvözlés után megfogta a kezét, és Muzi küzdött az ingerrel, hogy letépje a karját. Nem vallott rá, hogy ilyen féltékeny legyen, de ha Pas tíz másodpercen belül nem engedi el Ro kezét, nem áll jót magáért.

Kilenc másodperccel később elengedte.

– Üdv a vendéglőmben.

– Nem a konyhában kéne lenned? – kérdezte Muzi, aki egyáltalán nem örült, hogy Pasco le se tudja venni a szemét Róról.

Aztán Pasco ránézett, és szeme hamiskásan csillogott. A fenébe is, rögtön kiszúrta, hogy vonzódik Róhoz, és most ezzel fogja cukkolni. Persze fordított esetben Muzi is ugyanezt tenné vele; már tinédzser koruk óta ugratják egymást.

– Az embereim tartják a frontot, én szívesebben beszélgetek egy csinos nővel.

– Ne flörtölj vele – figyelmeztette Muzi xhosza nyelven.

– Még sose voltál féltékeny, de ez a nő isteni – válaszolta Pas kissé rozsdás xhoszasággal.

– Üzleti kapcsolatban vagyunk – mondta Muzi tompán.

Tudta, hogy barátja nem veszi be ezt a nyilvánvaló hazugságot, de meg kellett próbálnia.

– Ó, hogyne – vigyorgott szélesen Pasco.

– Hogyhogy itt vagy kint, ahelyett hogy a konyhádban játszanád az irányításmániást? – váltott vissza angolra Muzi.

– Csak tegnap érkeztem New Yorkból, még próbálok akklimatizálódni.

– Szívesen látjuk, ha csatlakozna hozzánk – szólt udvariasan Ro.

– Nem – mondta Muzi.

Látta, hogy Ro szeme elkerekedik a szigorú hang hallatán. Vállat vont. A lánynak felszaladt a szemöldöke, mintha magyarázatot várna, de Muzi nem mondhatta meg neki, hogy kettesben akar vele lenni, azt akarja, hogy csak őrá figyeljen.

Mekkora fajankó vagyok!

Pasco a szemét forgatta, és kezet csókolt Rónak.

– Boldogan csatlakozom. Később.

Csak bosszantani akar a szemétláda, gondolta Muzi. Ezért még megfizetsz – valahogyan, valamikor.

Pasco bevezette őket az étterembe, aztán néhány lépéssel a teraszra nyíló ajtó előtt megtorpant, a homlokára csapott, majd grimaszolva Muzira nézett.

– Bocs, biztos az időeltolódás, bár ez se mentség… elfelejtettem szólni, hogy itt van Keane.

Muzinak komoly erőfeszítésébe került megőrizni a nyugalmát.

– Nem gond.

Pasco úgy nézett rá, mintha azt kérdezné: kit akarsz átverni?

– Át tudok ültetni pár vendéget, és akkor ehettek bent.

Nem, Muzi kint akart ülni a langyos levegőn, a villogó fényfüzérek alatt. Nem fogja elüldözni a férfi, akit egykor a testvérének tekintett.

– Az anyjával eszik – tette hozzá Pasco.

Már csak ez hiányzott: Susan is itt van.

– Semmi baj, Pas – mondta Muzi fogcsikorgatva.

Muzi Ro kezéért nyúlt, s mikor a lány ujjai az övéire fonódtak, újra szabadabban tudott lélegezni. Ro nyugtató hatással volt rá.

Amikor kimentek a teraszra, meglátta Keane-t egy négyszemélyes asztalnál. Keane felemelte a fejét, találkozott a tekintetük; a férfi elmosolyodott, de rögtön elkomorult, mintha eszébe jutott volna, hogy már ellenségek. Susan Keane karjára tette a kezét, súgott valamit a fülébe, mire Keane undorodó fintort vágott.

Hát igen, Susan nem végez félmunkát.

Miután leültette őket egy asztalhoz, Pasco együttérzőn biccentett Muzinak. Amint négyszemközt maradnak, Pasco meg fogja kérdezni, beszéljen-e Keane-nel. Digby is többször felajánlotta neki ugyanezt, de Muzi hajthatatlan volt. Nagyfiú már, nem szorul békéltetőkre. Majd lerendezik a dolgot Keane-nel egymás közt.

Vagy sem.

Ez csak őrá és Keane-re tartozik. Nem fogja belerángatni a barátait egy családi ügybe.

Ro érezte a feszültséget Muzi és a másik asztalnál ülők között.

– Ők kicsodák? – kérdezte.

Muzi az ölébe tette a szalvétát.

– A nőt Susan Matthews-Reednek hívják, és jogilag a nővérem. A pasas pedig a fia, Keane.

Ro megvárta, míg a pincérnő kitölt nekik egy-egy pohár vörösbort, és távozik, akkor megkérdezte:

– Megmagyarázod? Össze vagyok zavarodva.

– Lu nagymamám Mimi házvezetőnője volt, és közeli barátok voltak. Amikor Lu meghalt, Mimi örökbe fogadott. Susan a lánya, Keane pedig az unokája. Törvényileg Mimi fia vagyok, de én mindig is a nagymamámnak tekintettem, nem az anyámnak.