Bár a főszereplő valós személy, minden egyéb a képzelet műve. Vagy majdnem minden…

Szöveg © Madarász Éva, 2026

Borító és grafika: Kiss Gergely

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja. 2026

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.manokonyvek.hu

A kiadásért felel: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Kiadta a Menő Könyvek, a Manó Könyvek Kiadó Kft. imprint kiadója.

Szerkesztette: Csapody Kinga

Olvasószerkesztő: Kótai Katalin

Műszaki vezető: Baranyai Zsuzsanna

Nyomdai előkészítés: B. Tóth Zsuzsanna

ISBN: 978-963-584-814-0

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

„Ahol a tenger az éggel összeér,

ott az a parányi vékony csík, fehér,

abban lakhat a végtelen,

vibráló, tűnő, féktelen,

ott oldódik a félelem,

legalábbis úgy képzelem…”

KÁRÁSZ ESZTER

1917. JANUÁR

– Szedd össze magad! – Erre a gondolatra eszmélek, ez bújik elő az elmémből, és egyre hangosabban dübörög a homlokom mögött, ahogy lassan magamhoz térek.

– Szedd össze magad! – hallom a Mester hangján, ahogy mindig, amikor elcsüggedek, és ő nem enged, nem hagy, hajt tovább. – SZEDD ÖSSZE MAGAD!

Rettenetesen fázom. Ez az első dolog, amit érzek. Nem tudom, mióta vagyok itt, teljesen átfagytam, a szememet is alig bírom kinyitni a szempillámra telepedett zúzmarától. A tüdőm, mint egy rozsdás gépcsavar, reszelős hangot ad, ahogy az első nagy levegőt veszem, aztán azonnal köhögnöm kell. Próbálom mozdítani a karomat, a lábamat, de egyelőre nem érzek semmit. Csak valami zsigeri belső remegést, a hideget a csontjaimban.

– Szedd össze magad! – visszhangzik most már az egész testemben, ahogy a tagjaimat mozgásra kényszerítem. Nagyon lassan megtelnek vérrel az ujjaim, előbb a kezemen, aztán már a lábujjaimat is meg tudom mozdítani. Lassan, módszeresen haladok. Figyelem minden porcikámat, ellenőrzöm, mi nem működik. Bal láb… rendben. Jobb láb… majdnem rendben. Bár a combomba szilánk fúródott, mozog. Most a hideg miatt nem érzek fájdalmat. A jobb karom működik, de a bal… furcsa szögben áll, inkább csak lóg, valószínűleg kificamodott. Ez fájni fog! A jobb kezemmel végigtapogatom a ruhámat, vizslatom a hasamat, a mellemet, nincs sérülés. Mozdítom a hátamat… érzek minden csigolyát. A szemem még mindig félárbócon, lassan már tudok pislogni… merev ujjakkal próbálok megszabadulni a pilótaszemüvegemtől, ami csodával határos módon ép maradt, nincs rajta egyetlen karcolás sem. Ügyetlen mozdulatokkal törlöm le róla a vékony hóréteget, ami engem is beborít, mint egy könnyű paplan, fehér és tökéletes. Szikrázik a fényben. Elvakít a nap. Hunyorgok, lassan szokik hozzá a szemem.

Felnézek. A helyemen ülök, a Galamb orra ép. A propellernek csak egy részét látom. A szárnyhuzalok közül több is elpattant, ez gond. Hátrafordulok, vagyis fordulnék, de ekkor éles fájdalom nyilall a combomba… aha! Megindult a vérkeringés… elönt a fájdalom.

– Szedd össze magad! – hívom újra elő a hangot, a Mester most erőteljesebben szól rám.

A farok roncsolódott. Nem látom pontosan, mert csak félig tudok megfordulni, és a hó a gépet is takarja. Ki kell másznom. Ez egy fél órás mutatvány most, fél kézzel, fél lábbal. Végre a földön vagyok. Alig bírok megállni a lábamon, nincs erőm, és mindenem fáj. Szemügyre veszem a gépem: a Galamb megsebesült. A kerekek elvesztek, a bal szárny csüggedten lóg, pont, mint az én karom… A farok csúnyán megrongálódott, de a propeller ép.

Nagyon lassan körbevánszorgom, igyekszem tárgyilagosan felmérni a károkat. A vászonborítás több helyen elszakadt, de a faváz nagyjából rendben van.

Most nézek körül először. Egy kis fennsíkon vagyok, pontosabban annak is a legvégén, a Galamb úgy ül a kiálló szikla tetején, mintha csak megpihenne, aztán erőt gyűjt, és száll tovább. Körülöttem a néma hegyek. Csak a szél fúj. Ráhajtom a fejem a Galamb testére, az ép karommal ölelem, és érzem a sós ízt a számban, ahogy a könnyek lecsordulnak az arcomon.

– Testvér… élünk! – sóhajtom, és a Galamb testébe temetem az arcomat.

„Egy kaland önmagáért is megéri.”

AMELIA EARHART

ELSŐ RÉSZ

1.

1914. SZEPTEMBER

Mint egy zavarodott méhkas, olyan volt a város. Budapest bő egy hónapja háborús főváros volt, egész augusztusban folytak a mozgósítások, a hadba vonulás eufóriája uralta a köztereket, ám mostanra a lelkesedés lassan feszültséggé, bizonytalansággá és félelemmé alakult.

A nyár végén még ünnepi, nemzeti egységet hirdető hangulat uralkodott, az ember bármerre ment, díszfelvonulásokba, buzdító beszédekbe vagy harsogó katonazenekarokba botlott. A pályaudvarok tele voltak, különvonatok szállították a fiatal férfiakat a frontra. Mindenhol tömeg, mintha az egész város a pesti utcákra özönlött volna. És az a hangzavar! A csendes, álmodozó Hannának ez volt a legijesztőbb. Megszűntek a nyugodt reggeli séták a Szigeten, a délutáni kerékpározás a barátnőjével, Müller Emmivel a Ligetben, akivel a legjobb dolog volt együtt lenni, hisz mindig, mindenen nevetett. Meglehetősen telt alkatából önmaga csinált gyakran viccet, és szégyenérzet nélkül vállalta, hogy ő bizony nem az a nádszálkisasszony, mint a legtöbb korabeli lány, és lelkiismeret-furdalás nélkül evett meg egy szelet tortát, ha megkívánta.

– Ha valaki megszeret, nem az fogja érdekelni, hogyan nézek ki. És legalább biztos lehetek benne, hogy magamért szeret, nem csupán a csinos alakomért! – szokta mondani vidáman.

Emmi a Müller főorvos úr lánya volt, apját tisztelet övezte, a bal parti közkórházak főigazgatójaként igen befolyásos embernek számított, és Hanna édesapjának, Kern Mártonnak jó barátja volt.

De mostanában Emmi is csöndesebb lett, édesapja sokszor a Klinikán éjszakázott, érkeztek a sebesülteket szállító szerelvények a frontról, mindenkire szükség volt. Így aztán a lányok egyre kevesebbet találkoztak, és Emmi jókedve talán mindennél jobban hiányzott Hannának.

A főváros először szembesült a háború árnyoldalával: hadikórházak nyíltak, a kenyér és a hús ára felszökött, a lisztet jegyrendszerben kezdték kiosztani. Ahogy egyre több ország csatlakozott a háborúhoz, úgy illantak el a boldog békeidők egyik pillanatról a másikra. Európa felett komor felhők gyülekeztek.

Pedig… miután Veronika és Annie hazatértek Abbáziából, tele voltak tervekkel. Veronika közelgő New York-i útját tervezgette, Annie pedig alig várta, hogy részt vehessen a világhírű Cajal professzor előadásain. Olgát a nagykanizsai állomáson hagyták, ott találkozott az édesapjával, így a lányok egymás nyakába borultak, könnyek közt búcsút vettek, és megígérték, hogy mindennap írnak, és telefonoznak, amikor csak tudnak. De a kitörni készülő háború miatt semmi nem úgy alakult, ahogy tervezték.

Kern Márton megszakította a tengerparti nyaralást, és a család visszatért Budapestre. Hannát is azonnali hatállyal hazarendelték Firenzéből. Így aztán az első közös vacsoránál, amikor mindenki újra együtt volt a lampionokkal díszített teraszon, Annie és Veronika tudta, hogy nem úszhatják meg, ezért töredelmesen bevallották, milyen kalandokat éltek át együtt.

– Hah! Annie! Hogy hol voltatok?! Abbáziában?! De hát miért nem jöttetek fel a családi villába?! Ott, helyben intézkedtem volna! – horkant fel Kern Márton, amikor Annie szavaiból kiderült, merre jártak.

– Drága Papa, tudom… de az úgy volt, hogy eredetileg csak a kisasszony és a barátnője, Olga eredtek volna a tolvajok nyomába, csak persze nem bírtam magammal, és álruhába öltözve belebújtam a te hatalmas szőnyegtáskádba, és aztán a vonatfülkében…

– Mit csináltál?! – nézett most rá elképedve az édesanyja. – Annie! És miféle tolvajok?! Mibe keveredtél, te lány?!

– Asszonyom… kérem, bocsásson meg nekem! – szólt most közbe Veronika, és izgalmában a kezét tördelte az asztal alatt. – Minden az én hibám!

– Ez nem igaz, Mama, minden a drágalátos Móric hibája, aki ellopta a Brunszvik-leveleket és a dédpapa naplóját a kisasszony szobájából! – vágott közbe Annie, tudomást sem véve Hanna halk sikolyáról. Elmesélt mindent, onnan kezdve, hogy vonatra szálltak a Nyugati pályaudvaron: miként üldözték egész Európán át Móricot és Pierre-t, hogyan találkoztak a titokzatos amerikai lánnyal, Monicával, akiről aztán kiderült, hogy Veronika ikertestvére, és Eddy Bright nem más, mint a lány elveszett édesapja, és valójában Fényes Edének hívják, és hogy alig várják, hogy Veronika meglátogassa őket New Yorkban… és azt is feltétlenül el kellett mondania, hogy a szerelemnél nincs csodálatosabb dolog a világon, és hogy Olga bátyja, Sándor, a legfessebb katonatiszt az egész Birodalomban.

– És képzeljétek, Veronika elmesélte, hogy milyen volt vele csóko…

– Khmm… khmmm – köszörülte meg most a torkát Veronika, fülig vörösödve. – Ez igazán nem tartozik a tárgyhoz. A lényeg, hogy visszaszereztük a hagyatékot!

– De…

– Annie! – rúgta bokán finoman Hanna az asztal alatt, mire a lány végre észbe kapott. – Jó… én csak szerettem volna mindent elmesélni. A legizgalmasabbat még nem is mondtam, amikor a szicíliai maffiafőnök emberei véletlenül Veronikát rabolták el Monica helyett, és…

Megállíthatatlanul folyt belőle a szó, a szeme izgalomtól csillogott, újra ott volt Abbáziában, és átélte az összes kalandot. Amikor a mondandója végére ért, diadalittasan körülnézett. Az egész család döbbenten meredt rá, senki nem nyúlt az ételhez. Aztán Hanna felállt, és szó nélkül felszaladt az emeletre.

– De hát… így történt, ugye, Veronika? Nem én találtam ki… – nézett Annie segélykérőn a kisasszonyra, mert érezte, hogy az elbeszélésével sokkolta a családot.

– Igen. Ez az igazság. Tudom, hogy szörnyű hibát követtem el, elmulasztottam a kötelességemet, nem vigyáztam Annie-ra úgy, ahogy azt elvárták tőlem… nem viselkedtem nevelőnőhöz méltón – suttogta Veronika lehajtott fejjel, és úgy érezte, hogy most legjobb lenne egészen icipicire zsugorodni, és eltűnni a Föld színéről. – Uram… asszonyom… természetesen megértem, ha ezek után látni sem akarnak, azonnal összepakolom a holmimat, és elköltö…

– Kisasszony! Ilyesmiről hallani sem akarok! – szólt most határozott hangon Goldmann Ráhel, aki végre megemésztette a hallottakat, és meg tudott szólalni. – Más sem hiányzik, mint hogy valami baja essen, egyedül… ráadásul a háborús helyzet miatt a legtöbb iskolát bezárták! Annie ugyan még bejárhat, de ki tudja, meddig… mi lenne az én lányaimmal maga nélkül?! Hisz látja, milyenek! Mindegyik megy a saját feje után… Persze, ha a dúsgazdag édesapja rossz szemmel nézi, hogy itt dolgozik nálunk…

– Jaj, asszonyom, dehogy! Dehogyis! A Papa pontosan tudja, milyen fontos számomra, hogy taníthatok! Hiszen Gizella néni nevelt fel… meg aztán… nem is értek semmi máshoz. Ki alkalmazna egy fiatal nőt, aki ugyan járatos az idegen nyelvekben és a művészetekben, de még egy gombot sem tud normálisan felvarrni… Hogyan is tartanám el magam? Meg aztán… azt hiszem, a vőlegényem sem örülne, ha …

– Hogy… Kicsoda?! – nézett rá meglepetten Ráhel. Veronika a bokájáig elpirult:

– Nos… igen… Sándortól ezt a gyűrűt kaptam – és azonnal megmutatta a bal kezét, amin ott ragyogott az apró gyémánt –, azt mondta, ez vigyázzon rám, amíg ő nem lehet mellettem... igaz, lánykérés nem történt, de…

– Ez bizony eljegyzés! És nem is mondta…. nahát! jöjjön, hadd öleljem meg! És szeretettel gratulálok!

– Kisasszony, nincs oka aggodalomra! – szólalt meg most halkan Kern Márton, aki eddig csendben követte az eseményeket, és barátságosan megpaskolta Veronika kezét. – Ha maga is úgy látja jónak, kérem, maradjon nálunk! Amúgy sem biztonságos egyedül. Ráadásul… ma reggel sürgönyzött nekem egy bizonyos Eddy Bright, és nyomatékosan megkért, hogy viseljem gondját a leányának, amíg ő a háború miatt akadályoztatva van. Biztosított afelől is, hogy természetesen a kisasszony minden költségét fedezi. Nos… erre igazán semmi szükség. Mától a házunk vendége, felmentem a nevelőnői feladatok alól. De, persze, ha csak úgy, kedvtelésből foglalkozik a lányokkal… nos, annak rendkívül örülnénk a feleségemmel együtt! Kérem, költözzön fel az emeletre, a lányok melletti szobák egyikét az ön rendelkezésére bocsátjuk. Igaz, kedvesem? – pillantotta feleségére megerősítést várva.

– Nahát… úgy látszik, itt ma én tudok meg mindent legutoljára… – nézett vissza elképedt arccal Ráhel a férjére, aztán elnevette magát: – Hát persze hogy marad! És megköszönjük, ha segít nekem ezekkel a…

– …csodálatos lányokkal! – fejezte be a mondatot megkönnyebbülten Veronika. – Boldogan, asszonyom! És uram… köszönöm!

– Kisasszony! Én köszönöm! Hogy vigyázott Annie-ra, hogy nem hagyta magát, és a tolvajok nyomába eredt. Hogy érezte, mennyire fontos nekem az, amit a nagyapám hagyott rám és az utókorra. Egyszóval ne szabadkozzon, mert nincs miért! – mosolygott csendesen a családfő.

Ezután a lányok visszaszolgáltatták a Brunszvik-hagyatékot Kern Mártonnak, aki azonnal intézkedett is, hogy a levelek és a nagyapja naplója Ignotushoz kerüljenek.

A lampionok meleg, sárga fénnyel ragyogtak az enyhe szeptemberi estében, a budai villanegyedben csend honolt. Mintha nem is lenne háború… Minden olyan békésnek tűnt. Veronika sokszor gondolt vissza erre az estére, a biztonságra, a szeretetre, ami a Kern családban körülvette.

Szobája asztalán a kis intarziás doboz lassacskán újra megtelt, abba gyűjtögette szorgosan a leveleket, amelyeken a feladó nevénél az állt, hogy:

„IFJ. FENYVESSY SÁNDOR

CSÁSZÁRI ÉS KIRÁLYI FŐHADNAGY”

De sokszor csókolta meg titokban azt a nevet! A leveleket pedig kívülről fújta, hisz annyiszor olvasta át őket. Nagyon vigyázott rájuk, de a papír már így is foszlani kezdett a sok kihajtástól-becsukástól. Ám az utóbbi héten egyetlenegy sem érkezett, hiába leste a postát, és Veronika szívét jeges rémület markolta: istenem, csak nehogy baja essen!

Emil mindennap behozta az aznapi leveleket és újságokat a reggelihez, hogy Kern Márton gyorsan átnézhesse őket, mielőtt elindul az irodába. Ám a csillogó ezüsttálcán napok óta semmi sem érkezett Fényes Veronika nevére.

És… a mellette lévő szobában Hanna is vívódott. Haragudott Mórra, meg a párizsi csavargóra, Pierre-re, a maffiavezérre, a rendőrségre, az egész világra… de a legeslegjobban saját magára, amiért olyan ostoba volt, hogy beleszeretett egy léha, egy álnok, egy… hazug csirkefogóba, aki meg sem érdemelte a figyelmét. Nem fért a fejébe, hogyan lehetett ennyire vak, hogy nem látott át Móric mesterkedésén.

Hogy elterelje önmarcangoló gondolatait, új barátnőjére gondolt, akivel a firenzei tanulmányútja során ismerkedett meg, és aki a legkülönösebb lány volt, akivel valaha is találkozott. Bár Lilly hat évvel idősebb nála, Hanna mégis sokszor érezte azt, hogy ő a felnőtt, Lilly pedig egy szertelen, akaratos gyerek. Máskor meg annyira felnőtt volt, és olyan élesen látott dolgokat, mint senki más. És hát… olyasmit tudott, amit nagyon kevés nő, az egész világon… Repülni.

Már a megismerkedésük is különös volt: egy napfényes délutánon Hanna és Emmi éppen az Uffizi képtárból sétáltak a szállásuk, Signora Leonora kis panziója felé, amikor éktelen tülkölés verte fel a város csendjét. Egy őrült száguldott keresztül a piazzán, automobiljával merészen kerülgetve a járókelőket, akik gyanútlanul sétálgattak és beszélgettek. Emmi elhűlve nézte az ámokfutót, Hanna pedig egy hirtelen ötlettől vezérelve egyenesen az autó elé ugrott. Ekkor több dolog történt egyszerre: Emmi felsikított („Hanna, elment az eszed?!”), a sofőr elrántotta a kormányt, az autó csikorogva fékezett, és a jobb első kereke beleütközött a padka kiálló élébe. Egy roppanás hallatszott, és a kerék teljesen természetellenes szögben kifordult, majd önálló életre kelt, és gurulni kezdett lefelé az utcán, újabb riadalmat keltve a járókelők között. Az automobil szomorúan megbillent, a sofőr kiugrott belőle, és hadonászva próbált valamit magyarázni olaszul. Amikor látta, hogy Hanna egy mukkot sem ért az egészből, az egyik kezét csípőre tette, a másikkal megvakarta a feje búbját, amin egy bőr füles sapka éktelenkedett, és egy „Ajvé, ennek aztán beszélhetek!” felkiáltással a lány előtt termett. Hanna csak bámulta az apró termetű, mérgesen ugrándozó kis figurát, aztán a magyar szót meghallva összenézett Emmivel, és a két lányból egyszerre robbant ki a nevetés. Soha életükben nem láttak még ilyen mókás teremtményt. Hannának épp hogy csak a válláig ért, valószínűtlenül vékony lábán fűzős cipő és bricsesznadrág, amit egy piros hózentróger tartott meg, különben leesett volna róla, vállán egy nála legalább három számmal nagyobb zakó, a fején a barna füles sapka és egy autós szemüveg. Kicsit meghökkent, hogy a lányok kinevetik, de aztán gyorsan lekapta a sapkát és a szemüveget, ekkor előtűnt a rövid, fekete haja és még feketébb szeme. Most Emmi és Hanna hökkent meg, amikor ráébredtek, hogy a sofőr magyar. És nemcsak hogy magyar, hanem egy magyar nő!

– Nocsak, kis bátor hősnőm, beléd akadt a lélegzet, ugye?! – kacsintott Hannára, és elvigyorodott. – Mégis mi a fenét képzeltél?! Talán ma este már az angyalokkal akartál bálozni?! Mi van, ha nem tudok időben megállni?! – mondta bosszúsággal a hangjában.

– Azt nem tudom. De nem lehet ilyen felelőtlenül száguldozni, és szívbajt hozni az emberekre. Szoktál néha gondolkozni is, vagy csak teszed, ami eszedbe jut?! – vágott vissza Hanna, és saját magán is elcsodálkozott, hogy vajon honnan vette a bátorságot, hogy így szembeszálljon ezzel a fura szerzettel.

– Hááát… most hogy mondoood… – gondolkozott el a sofőr –, általában ösztönből cselekszem. Mint most is. És, amint látod, helyesen döntöttem, hiszen még itt vagy. Nem?! Na, téma lezárva! Nincs több időm elkényeztetett kislányok okoskodását hallgatni. Vár a gépem! És most még autót is szerelhetek, hála neked! – Azzal egyszerűen hátat fordított Hannának, és az elgurult autókerék után indult.

Emmi és Hanna csak nézett utána, majd újra a szállásuk felé vették az irányt, útközben alaposan kitárgyalva a történteket.

A kis panzió az Arno partján állt, vastag, hámló vakolatú kőfalai kint tartották a nyári forróságot, sötétzöld zsalugáterei barátságosan hívogatták a vendégeket. A földszinti ebédlőben hosszú faasztal várta a vacsorázni vágyókat, rajta egyszerű, fehér vászonabrosz, üvegkancsók borral és vízzel, egy szalmába font fiasco palack chiantival, egy tál olívabogyó, és egy kosár frissen szeletelt kenyér. A mennyezetről olajlámpa lógott, a nyitott ablakon át beáramlott a nyári este illata: levendula és jázmin egy kis rozmaringgal keveredve. Amikor Signora Leonora megrázta a vacsorára hívó rézcsengettyűjét, a lányok lesiettek az ebédlőbe. És ekkor érte őket az újabb meglepetés. Mert az asztal túlsó végében nem más álldogált, mint a száguldó automobil sofőrje.

– Nocsak! A hőhhsnő és hű fegyvehrhohrdozója! – nézett rájuk újdonsült ismerősük, és az olívabogyók mellé még egy kis kenyeret tömött a szájába. Most egészen úgy nézett ki, mint egy pele, megtömött pofazacskókkal és nagy, sötét szemekkel.

Hanna érezte, hogy haragudnia kéne, de valamiért egyáltalán nem érzett dühöt. Inkább elnevette magát, és közelebb lépett a lányhoz.

– Te vagy az első ember, aki hősnőnek nevezett. Tudom, hogy csak viccelődtél, meg egy kicsit mérges is voltál, de nekem tetszett. Úgyhogy, ha megengeded, Kern Hanna. A hősnő – mondta, és barátsága jeleként a lány felé nyújtotta a kezét. A másik gyorsan lenyelte a falatot, és elvigyorodott.

– Na! Ez a beszéd! Én egyáltalán nem tudok haragot tartani. Szóval, üdvözöllek. Lili vagyok. Steinschneider Lili.

Ekkor Emmi is csatlakozott hozzájuk.

– Atyaég! Vagyis… ha már itt vagyunk, Itáliában, mamma miiiia! AZ a Steinschneider Lilly?! A pilótanő?!

– Hogy mi? – nézett rá meglepetten Hanna.

– Igen. Az. Ráadásul Lilly, két l, ipszilonnal. A Mama szerint úgy jobban hangzik, szerintem meg egy marhaság! – sóhajtott a lány, mint aki már unja ezt. – Az első magyar pilótanő. Igen. Én vagyok. Köszönöm a tapsot, virágot nem kérek, a whiskyt itt iszom meg.

A meghökkent lányok egy pillanatig csak meredtek rá, aztán elnevették magukat.

– És ha a hősnő – nézett most jelentőségteljesen Hannára – nem ugrál elém ma délután, akkor már átvehettem volna a gépemet, ami ma érkezett Bécsújhelyről. Ám ehelyett automobilt szerelhettem… na, de fátylat rá! Majd hajnalban találkozom a Galambbal.

– Galamb? – kérdezett vissza Hanna.

– Igen. Ez az aeroplánom neve. Ő a mindenem. A gépem, a barátom, a társam… a testvérem. Ő meg én egyek vagyunk.

Ahogy Hanna vissza tudott emlékezni, ez volt az a pillanat, amikor Steinschneider Lillyt örökre és végérvényesen a szívébe zárta. Volt valami azokban a fekete szemekben, ami teljesen rabul ejtette. Sosem hallott még senkit ilyen szenvedélyesen beszélni, és lenyűgözte az a szeretet, ami ezt a lányt a repülőgépéhez fűzte. Így kezdődött hát a barátságuk, és tartott hosszú éveken át.