Fordította

LUKÁCSI MARGIT

A történelem

az igazi

amelyet senki sem tanulmányoz

amely ma a legtöbbeket csak bosszant

(amely végtelen gyászt okozott)

egy pillanat alatt megfosztott a gyermekkorodtól

Nelo Risi

A mezítlábas kislány

Valamikor régen volt egyszer egy kislány, aki röpködő, szőke hajfonataival mezítláb szaladgált a langyos porban a tavaszi napsütésben. A falubeli kis utcában, ahol lakott, és amelyet Hat ház utcának hívtak, volt, aki köszönt neki, és volt, aki nem. Néha megállt és belopakodott a pincébe, sokszor oda száműzték Juját, és ki is kötötték; azt mondták róla, hogy bolond, de a kislány szemében éppen csak egy kicsit volt más, mint a többi fiatal nő, és szánalomtól csorduló kis szívével hallgatta, ahogy a gonosz családjára panaszkodik, akik nem engedték, hogy hozzámenjen ahhoz a fiúhoz, akit szeret, és akit úgy hívnak, hogy Elek.

Szerette volna megsimogatni, bár szutykos volt, de amikor nem minden félelem nélkül közelített hozzá, Juja lekapta a piros szalagot az egyik hajfonatáról, és mielőtt letépte volna a másikat is, ő elszaladt, mert félt, hogy anyja vagy a nővére, aki afféle anyahelyettesként viselkedett, összeszidják.

Idősebb nővérei a fővárosban varrónőnek tanultak, addigra már egyik bátyja is elkerült egy kisvárosba. Csak sápatag, kisebbik bátyja volt még otthon meg ő, a legkisebb, akit sokszor Vakaréknak hívtak, mert ő volt az utolsó a hat élve maradt gyerek közül, ezért kapta ezt a nevet a tésztáról, amit a dagasztóteknő aljáról vakart le anyjuk.

– Hallgass, Vakarék – szóltak rá, ha túl sokat kotnyeleskedett, ilyenkor nem Ditkének hívták, pedig az volt a beceneve.

Ahogy így futkorászott, volt, hogy némelyik bajszos parasztember ráuszította a kutyáját, és amikor anyját a sok-sok „miért?”-jével szekírozta, és annak nem volt ideje válaszolni, olyankor liláskék szemét az égre szegezve legtöbbször ezt mondta: – Kérdezd meg Őt, és adj hálát, hogy megint elmúlt egy tél, és a nedves fa nem nyöszörög a kályhában.

– Hát a szalag, hova lett a szalagod? – rivallt rá anyja mindjárt, amikor hazaért, mintha legalábbis a fél lába hiányzott volna.

– Elvesztettem, elvesztettem – füllentett, mivel nem mondhatta meg az igazat, ugyanis amióta anyja rajtakapta, hogy a bolond Jujához járkál, könnyen eljárt a keze, de az is megesett, hogy vacsora nélkül küldte ágyba, mert jól tudta, hogy ez a legkisebb taknyos, akit a világra szart (így mondta, amikor nekikeseredett) odavan a bolondokért, az első napsugárra a kapu elé kiülő, hallgatag öregekért és a nyáladzó hebegősökért, akiket meg akart érteni. Kissé beteges volt ez a kíváncsiság, de anyja azt elismerte, hogy a kislány osztályelső a faji törvények ellenére is, amelyeket a faluban nem tartottak be betű szerint. És a három zsidó lánynak, bár az utolsó padba ültették őket, nem kellett olyan komolyan szenvedniük azok miatt a törvények miatt, mint városon. A kis Ditke két hitközségbeli társa mellett ült: Piri apja a szatócsboltos Róth volt, Éváé pedig a Reisman fűszeres, az ő apját meg Schreibersteinnek hívták, és jobb híján mások állatait fuvarozta a közeli város piacára nyomorúságos fizetségért.

Piri ferdén nézett rá, mert Ditke apja túl szegény volt, és az övével ellentétben, akinek szakálla és göndör pajesza volt, úgy nézett ki, mint egy goj, és nem nagyon járt el a kis zsinagógába. Éva a tizenkettedik gyerek volt a családban, apjuk nagyon tartotta az ortodox hitet, ennek ellenére vele jó barátnők voltak. De amikor egy tavaszról szóló fogalmazásért az osztályban egyedül Ditke kapott jutalmat, és majd szétvetette a boldogság, mindenki irigyelte. Nem is a földön járt aznap, hanem szinte repült hazafelé a jutalmat lobogtatva, ami egy fecskét ábrázoló színes képeslap volt, és ez volt a hátuljára írva: „Legjobb tanítványomnak, aki a legjobban megérdemli” Tarpai Klára tanítónő aláírásával. Útközben kiáltozott örömében: – Anyu! – Az összes szomszéd kiszaladt az utcára, de az övéi mintha eltűntek volna, csak akkor látta meg anyját és nővérét, amikor a kapujukhoz ért, éppen a párnákból bontották a pelyhet a napon.

– Sss, mit lobogtatsz, mit lobogtatsz? Nem látod, mit csinálunk? Ne hadonássz, meg se mukkanj! Azonnal szedd össze az összes pelyhet, amit szétfújtál, de mind egy szálig!

– Nézzétek, nézzétek! – lobogtatta még mindig a képeslapot rajta a dicsérettel, újabb pehelyfelhőt lebbentve.

– Jól is néznénk ki, ha még csak meg sem dicsérnek! Egyebet sem csinálsz, csak szavalsz imádkozás helyett – dohogott anyja, de azért jóindulat volt a tekintetében, és alig észrevehető mosolya képes volt szigorúságát kedvességgé varázsolni, s ettől megszépült és megfiatalodott.

– Tőled is kapok jutalmat, anyu? Egy puszit. – Ezt a ritka ajándékot kérte, ami legfeljebb csak gyász esetén vagy elutazáskor, hazaérkezéskor járt. Például amikor anyjuk elment a második lánya, Mirjam esküvője, aki egy hazájából elmenekült fiatal lengyelhez ment hozzá. Vagy amikor a világháborúban kitüntetett apjuk hazajött, miután 1942-ben kizárták a hadseregből. És amikor meghalt az anyai nagymama, aki Ditke szemében nagyon-nagyon öreg volt, és csak bámulta azt a fehér lepelbe csavart mozdulatlan testet, míg két szál deszkára fektetve el nem vitték az Éváék háza melletti kis temetőbe, de sem Éva, sem Piroska apja nem volt ott a temetésen, mert úgy mondták róluk, hogy kohének. A kis Ditke szomorúan sorolta magában a falubeli zsidó családok neveit: Számethék, a két Grósz család, Krámerék, Kleinék, Printzék, Weiszék, a két Reisman család, Róthék meg Bieberék, anyja fivéreinek családjai. A zsidó közösségből csak három pajesz és szakáll nélküli férfi jött el.

– A kohének valami nemesek? – kérdezte apjától.

– Olyasfélék, mint a papok. Meditálnak, tanulnak, ők a kohaniták, és egy tucat gyereket csinálnak – mormogta.

– És a nevüket sem jegyzik meg – tette hozzá anyja.

– Legalább itt ne morgolódjatok – csitította őket Ditke, és megszorította a meleg, puha anyai kezet, miközben megpróbálta kibetűzni az éppen elkezdődő rituális ima szövegét.

– Legyen nagy neve áldott örökre és örökkön örökké! Aki békét teremt magasságaiban, az hozzon békességet ránk és egész Izraelre!

Izrael nevének hallatán anyja, aki mindaddig egy könnyet sem hullatott, zokogásban tört ki, amely egészen biztosan felhatolt az égig. Apja pedig úgy szorította magához feleségét, ahogy még soha, és közben egyre csak a nevén szólongatta, Frida, Friduska (héberül Deborah). Ebben a furcsa, szokatlan, egyesítő boldogságban a három gyerek, azaz Judit, a legvallásosabb, Jónás, a legsápadtabb és a kis Ditke rácsimpaszkodtak szüleikre. Sára, Mirjam és Dávid csak ritkán jártak haza.

Anyjuk az egy hétig tartó rituális gyász után, melyet a földön ülve töltött, miközben Judit viselte gondját, felállt, és minden porcikája fájt. Ahelyett, hogy járkált volna, hogy kinyújtóztassa elgémberedett tagjait, egyfolytában a nagymama örökké viselt köntösét bámulta. Remegett a keze, ahogy megfogta, és az egyik bevarrt zseb látványától felzaklatva magához hívta a gyerekeit, mintha az a zseb vagy valami csúfat, vagy valami szentet, vagy valami kincset rejthetett volna.

Feltette a szemüvegét, és szép lassan elkezdte felfejteni a varrást, a nagymama egyre inkább összetöpörödött testét elrejtő köntös anyagához hasonló sötét cérnát. Az öltések az első érintésre engedtek, és visszafojtott lélegzettel lesték, mindenki látni akarta, mit rejt a zseb.

Anyjuk nem minden félelem nélkül nyúlt bele a zsebbe, és nem hitt a szemének, látván a különféle bankjegyeket, szinte sikoltva felsóhajtott: – Ojjajjajj! – A gyerekeknek tátva maradt a szájuk, és örömükben már a két arany karikagyűrű meg a Dávid-csillagos aranylánc láttán is felkiáltottak, miközben anyjuk az ékszereket szorongatva sírt.

– Ebből új házat építünk – emelte fel a markában tartott ékszereket –, mielőtt ránk dől ez az öreg viskó. Nem építkezésre való időket élünk, de… nagybátyátok, az én jó Berti bátyám befogad majd az előkelő soron álló nagy házába, csupa urak meg rettegett tekintélyek laknak arrafelé: a bíró, Rinkó tanító, mindjárt a Községháza meg a Csendőrség mellett. Pár hónap és új, piros cseréptető lesz a fejetek fölött, nem ez a penészes zsúpfedél.

Úgy is lett.

Apjuk, Judit és Ditke meg egy cigány ember, akivel jóban voltak, mezítláb gyúrták-taposták a vályogtéglának valót.

A nap úgy ragyogott, mint még soha. A felhők messzire szálltak anyjuk fürkésző tekintete előtt, miközben a szabad tűzhelynél főzött.

Pirkadattól alkonyatig mindenki dolgozott. Ditke most először alig várta, hogy elkezdődjön a nyári iskolai szünet, és úgy emlegette a házat, mint valami kastélyt, fel sem fogta, hogy nem lesz több benne, mint egy nagyszoba, a konyha és esetleg még egy kisebb szoba.

A faluba néha eljutott egy-egy újság, amit Gyula odaadott Ditke apjának, és az elolvasta, de nem mutatta meg sem a gyerekeknek, sem a feleségének, aki állandó elfojtott rettegésben élt.

Volt egy kisdobos, aki dobolásával összehívta a falu lakóit és kihirdette a világ híreit, főleg fekete ruhás asszonyok, iskolások és öregek jöttek meghallgatni. Ditke el nem maradt volna, hallgatta az emberkét, aki a dicsőséges német és magyar hadseregről beszélt, meg a szövetségesekről, akik Oroszországban, Kurszknál harcoltak egymással: belebotlott a nyelve, a dobpergés elnyomta az ember hangját, az egész zavaros és érthetetlen volt a félanalfabéta hallgatóság számára.

A gyerekek nevettek, az öregasszonyok hányták magukra a keresztet, a férfiak ősz fejüket csóválták, és hozzá káromkodtak meg az összerágott bagót köpködték.

Ditke egyvalamin csodálkozott: a kis közösségből ő volt az egyetlen zsidó, aki odament meghallgatni a híreket; a többiek már mindent tudnak? Miért maradnak otthon, mitől félnek annyira?

A piros cseréptető hamar felragyogott, és a szomorúfűz zöldellt a ház egyetlen szobájának ablaka előtt, a három gyerek ott aludt egy ágyban, anyjuk és apjuk egy díványon a konyhában.

A kis házban nagy volt a boldogság. Az utolsó tanítási napon az iskolából hazafelé menet Ditke büszkeségtől dagadozva bámulta a házuk tetejét, mintha az volna az iránytű a kincs felfedezéséhez.

Nem mintha rossz dolguk lett volna Berti bácsiéknál, aki pár hónapos özvegység után újra nősült, és elvett egy fiatal özvegyasszonyt, Jolánkát, akinek volt már egy kamasz fia, Ervin. Ez a rossz fiú molesztálta Ditkét, be akarta cipelni az erdőbe, a gáton túlra, ahol a nagy folyó, a Tisza kanyargott. Úgy provokálta, mintha felnőtt férfi volna, Ditke meg kész nő.

– Nő vagy! – ezt anyja mondta, amikor Ditke rémülten szaladt hozzá és mutatta a combján végigcsorgó vért.

– Mostantól fogva kész nő vagy, és minden hónapban meg fog jönni – és a lába közé mutatott, mást nem is mondott, meg sem nevezte a dolog forrását, mintha az a valami szégyenletes dolog volna.

Csak a miatt a rossz fiú miatt nem volt jó Berti bácsiéknál, akit különben Ditke nagyon szeretett, de Juditnak sem szólt a dologról, mert úgyis elégszer a szemére hányta, hogy illegeti magát a tükör előtt, és tükrös primadonnának nevezte, és még grimaszt is vágott hozzá.

Ennek a kedves nagybácsinak volt egy boltja, amihez kocsma is tartozott, és gyakran elüldögéltek ott Ditke apjával, akit Ádámnak hívtak – héberül Shalom –, egy-egy sör vagy pohárka pálinka mellett, amiért a húga, Ditke anyja mindig neheztelt.

– Ne morogj már, Frida – mondta neki a bátyja, ez a magas, szép darab ember. – Ádám megteszi, amit tud, hol van az megírva, hogy egy szegény embernek hat gyereket kell eltartania? Nekem csak egy lányom van, meg az a drága kisunokám, Erika, egy fiam sincs, mégsem panaszkodom soha, és ne hidd azt, hogy én jobb vagyok a te uradnál, legfeljebb szerencsésebb.

Bátyja okfejtése, amiből amúgy nem volt hiány, meglágyította a húga szívét, és egy időre újra idilli béke uralkodott a kis házban. Mígnem egyszer Ditke sírva jött haza, mert az egyik osztálytársa nem köszönt neki. Szülei elnémultak, keserűségében nem tudták mivel megvigasztalni. Apja, aki most is hallgatott, mint általában, amikor valamiért mérges volt, kiment és bevágta maga mögött az ajtót. Anyjuk, akire a gyereknevelés gondja hárult, mélyeket sóhajtott, és annyit mondott Ditkének, hogy ne is törődjön vele, csak rossz tréfa volt, a fiúk szoktak így kötözködni.

– Nem, nem – kiabált Ditke, miközben anyja a könnyeit meg az ajkára toluló szavakat nyeldesve magához ölelte, mintha ez a közelség felérne egy varázspálca érintésével.

Amikor meghallotta, hogy „Ditke, Ditke”, elapadtak a könnyei, mindent elfelejtett, az élet újra rámosolygott, és elkomorult szívében felragyogott a nap. Judit épp mondani akart neki valamit, de az anyai szemvillanásra elharapta a szót. Apja hallgatása és anyja hirtelen túlcsorduló szeretete mögött Ditke valami súlyosat sejtett. Kiskorától fogva elutasított mindent, ami túl nagy fájdalmat jelenthetett volna, nem akart ilyesmit sem látni, sem hallani, inkább elviselte, hogy az élet kisebb-nagyobb dolgaival kapcsolatosan éretlennek és felszínesnek tartsák. Játszott. Tanult. Boldog felnőttkorról ábrándozott, arról, hogy gazdag lesz, és segítheti majd a szüleit: legelőször is új fogsort csináltat a mamának, és gyógyíttatja a papa ízületi bántalmait, amiket a háborúban szerzett, kifizeti vakbélgyulladásban szenvedő sápatag öccsének a műtétjét, akihez a körorvos ki sem jön.

Annyiféle gondolat kavargott a fejében éjszakánként, amikor már minden elcsendesedett, és nem fogyott ki a reményből, de vajon elég lesz egész életére?

Az egyik ritka alkalommal, amikor nővérei hazalátogattak Budapestről, Mirjam, a barna, aki már terhesen ment férjhez, elhozta az igazi, élő babáját, és Ditke a mennyekben érezte magát, úgy örült neki. Repkedett, mintha szárnyai lettek volna, anyja azt mondta, hogy madarat lehetne vele fogatni. A szőke Sára, az elsőszülött, mintha szégyellte volna a szegénységüket. Majd szétvetette a méreg, elégedetlenkedett, komor volt, úgy érezte, ő nincs olyan szép, mint a könnyeden tréfálkozó Mirjam. Ditke szemében nemcsak szépek voltak, hanem elegáns fővárosi hölgyek, és úgy gondolta, hamarosan ő is eljut Budapestre.

A szerzőtől az Európa Könyvkiadónál megjelent:

Hány csillag az égen

Ki téged így szeret

Római lakás haszonélvezettel

Gyönyörű romlásom

Tranzit

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Edith Bruck: Il pane perduto

Published by arrangement with The Italian Literary Agency:

© 2021 Edith Bruck

Hungarian translation © Lukácsi Margit, 2022

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Felelős szerkesztő Magyarósi Gizella

Korrektor Zöldhegyi Sarolta

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 963 504 640 9

ISBN 978 963 504 641 6

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.moobius.hu